Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Üdvözöljék Taylor Tomlinsont!
Nagyon köszönöm!
Köszönöm!
Annyira köszönöm, srácok!
Köszönöm!
Nagyon hálás vagyok, hogy eljöttetek! Nehéz volt az elmúlt néhány év.
Egyszer frufrum is lett. Sötét idők.
Nem is akartam frufrut. Csak azt, hogy aggódjanak értem.
Egyébként működik.
Posztolsz egy frufrus képet,
mindenki tűz emojit kommentel, „Hajrá, csajszi!” Aztán írnak, hogy
„Jól vagy?”
Így történt. Frufrut vágattam,
aztán két nappal később először kipróbáltam a gombát.
És amint lenyeltem a gombát,
tudtam, hogy előbb azt kellett volna.
Ha megbocsátottam volna magamnak, nem vágattam volna frufrut, mi?
De tudjátok, mi van? A frufru pont olyan érzés, mint a gomba.
Folyton a barátaidat kérdezgeted: „Nem nézek ki furán?
Ha furán néznék ki, elmondanátok, ugye? Rossz…
Rossz, hogy más? Nem jó…
Tudjátok, mit? Meggondoltam magam. Nem akarom.
Már késő? Már történik?
Nem baj, akkor ez lesz a személyiségem.”
Visszamentem terápiára. Jár bárki terápiára?
Többnyire nők. Ez a baj.
Nagyon nehéz benne maradni.
A terapeutám szerint ha valakit megszeretek,
gyakran szabotálom magam.
És azt hittem, ez marhaság,
úgyhogy nem mentem többé.
Aztán… végül visszamentem,
mert addigra már sok emberrel jártam,
és mind ugyanazt mondták a szar személyiségemről.
Van az a romantikus kvóta, amikor azt mondod,
„Ajaj! Lehet, hogy az én hibám!
Megjelentek a kritikák és… egybehangzóak.
Elszomorító.”
Pár éve egy csúnya szakítás után
végre alaposan tükörbe néztem
és kimondtam: „Taylor, ötből öt hapsi úgy véli, hogy a veszekedések során
úgy viselkedsz, mint egy szemeteszsákba szorult mosómedve.
Úgyhogy talán ideje venni egy kis Klonopint
vagy beoltatni magad veszettség ellen.”
Most már gyógyszert szedek.
Még valaki? Antidepresszánsok?
Gyógyszer? Aha.
Szép. Mit szedünk? Kiabáljátok be!
Zoloft, Lexapro.
Nézzenek oda! Mindenki itt van!
Úristen! Én is szedek valamit.
Sosem mondanám el, mit, az túl személyes, de…
Viccelek. Szedek pár cuccot.
Klonopint szükség szerint szedek pánikroham esetén.
Annyira örülök a Klonopinnak, mert mielőtt megkaptam,
mindig rögtön azelőtt volt pánikrohamom,
oda kellett érnem valahová,
ami a legrosszabb, mert olyankor el kell csípni,
mint egy szart, amit már nincs idő kinyomni.
Értitek, ugye? Amikor azt mondod:
„Oké, 60%-a kijött.
Nem vagyok kész, de el kell mennem dolgozni.
A maradék 40-re később lesz időm,
vagy majd befejezem ebédszünetben, ha nincs senki a nagy fülkében.”
Kaptam egy másikat altatónak,
mert rémálmaim vannak. Ezt nem lehet viccesen mondani.
„Sikítva ébredsz és…”
Remek altatót kaptam.
A rémálmok nem múltak el,
de legalább nem ébredek fel közben.
Ami rosszul hangzik, de korábban
nagyon féltem, amikor a közepén felébredtem,
most meg tovább alszom
a rémálom természetes végéig,
amitől legalább lezárt érzetem lesz.
Megtudod, hogy „Á, a végén leszúrnak.
Jól van, csavaros, M. Rémálom Shyamalan.”
Azt hittem, antidepresszánst is szedek.
Kiderült, hogy nem.
Kiderült, hogy hangulatjavítót szedek,
amit antidepresszánsként használnak.
Érdekes tudnivaló a gyógyszerekről.
Minden, amit felírnak, legalább négy különböző dologra jó.
Úgyhogy nem igazán tudod, mi a bajod,
amíg nem találsz egy működő kombinációt,
aztán egyedül rákeresel az összes tablettádra.
Úgyhogy több évnyi próbálkozás után
végre találtam egy összeállítást, ami működik,
és hat hónapja rákerestem, mert miért ne.
És kiderült, hogy mindent, amit szedek,
elsősorban bipoláris zavarra szoktak szedni.
Úgyhogy visszamentem a pszichiáteremhez és azt mondtam: „Figyi.
Szerintünk…?”
Ő meg „Nyilván!”
Én meg: „És ezt így mondod el az embereknek?”
Ő meg: „Dehogy. Nem tudtuk.
Örülök, hogy rájöttünk.” Én meg: „Mi?”
„Nem tudtad, hogy bipoláris vagyok?” Ő meg:
„Dehogy. Azt hittük, szorongást és depressziót kezelünk.”
Én meg: „Oké. Mert ez kicsit olyan, mint amikor
sajtba teszed a kutyád gyógyszerét.
Nem tudom, mit érzek a diagnózissal kapcsolatban.” Ő meg:
„Ha attól jobb lesz, nem kell azt mondani,
hogy 'Bipoláris vagyok.' Mondhatod, hogy 'Bipoláris zavarom van.'”
Ami olyan, mint amikor azt mondják:
„Azt mondtam, szemét módon viselkedsz.”
Annyira jó tudni, hogy bipoláris vagyok.
Van gyógyszerem, hangulatgyűrűm, megbirkózom vele.
De amikor kiderült, nagyon nehéz volt lenyelni.
Pedig én már sok tablettát lenyeltem.
Mert amikor kiderül valami ilyesmi,
arra gondolsz: „Vajon elmondom bárkinek?
Elmondjam bárkinek?
És ha elmondom,
akkor vagyok elég szexi
és/vagy tehetséges, hogy inspiráljak másokat?”
Ha bajom van és másnak is az a baja
és megtudják, hogy nekem is az van,
akkor ettől jobban vagy rosszabbul fogják érezni magukat?
Amikor diagnosztizáltak, neveket kezdtek sorolni.
Azt mondták: „Tudod, ki bipoláris még?
Selena Gomez.”
Én meg: „Ettől tényleg jobban érzem magam.
Ő nagyon szép.
Jó, akkor leszek bipoláris.”
Nem olyan családban
nőttem fel, ahol figyeltünk a mentális egészségre.
Vallásosak voltunk.
Nem tudom, próbáltátok-e már elmondani a konzervatív apátoknak,
hogy baj van a mentális egészségetekkel. Nem jó buli.
Gimis koromban azt mondtam: „Apa, szerintem depressziós vagyok.”
Ő meg: „Fehérje kell neked. Egyél egy kanál mogyoróvajat!”
Sok apuka harcol éppen most is az élettel,
a hónuk alatt egy üveg mogyoróvajjal, mintha az lenne a válasz,
a bója a viharban.
„El fog múlni!”
Apám csak egy tanácsot adott a mentális egészségemmel kapcsolatban,
amikor a gimiben pánikrohamaim voltak
és nem tudtam, mi az és nagyon stresszeltem.
Nem tudtam,
mit tegyek, amikor így érzem magam.
Azt mondta: „Jól van.
Annyit tudok mondani, hogy amikor ezt érzed,
menj a lehető legmesszebb azoktól, akiket szeretsz…
amíg máshogy nem érzed magad!”
Ilyen tanácsot a vérfarkasoknak adunk.
„Fuss be az erdőbe, amíg már nem vagy szörnyeteg!
Ne lássák az átváltozást! Nem fognak elfogadni annak, aki valójában vagy.”
A barátaim is megijesztettek, amikor gyógyszert akartam kapni.
„Próbáltam az antidepresszánst.
Rossz érzés volt. Nem voltam önmagam.”
És most, hogy szedem, azt mondom: „Aha, én sem! A legjobb érzés.”
Jó? És önmagam vagyok.
Csak olyan, mintha valaki rajtam ülne és azt mondaná: „Csitt!
Ne beszélj! Mindent elrontasz. Segíteni…
Segíteni akarunk.
Ha be tudnád fogni, már házas lennél.
Arra emlékszel? Igen, mi is. Segíteni akarunk. Aludj!
Válassz más kalandot!”
Ha megkaptad a gyógyszert, szólnak a mellékhatásokról.
Azt mondják: „Csökkenhet a libidód.”
Őszintén szólva tényleg tapasztaltam ilyet,
de nem tudom, hogy a libidóm csökkent
vagy az önbizalmam erősödött.
Ugye?
Nem tudom, hogy most nincs kedvem, vagy csak nincs igényem önigazolásra?
Mert a depresszió térdre kényszerít
és azt mondod: „Ha már itt lent vagyok, akár örömet is okozhatnék valakinek. Nem…
akarom elpazarolni az utat.”
Ha nem nevetsz, gratulálok a szerotoninodhoz.
És ha azt kérded: „Mi az a szerotonin?” Ne aggódj! Neked van elég.
Nem voltam benne biztos, hogy fogok-e erről beszélni,
aztán új anyag kellett és azt mondtam: „Kiárusítás! Minden megy!”
Valójában meglepődtem,
hogy rossz érzés, mert nyitottnak hittem magam.
Szerintem nem kell rosszul érezni magunkat,
ha mentális betegségünk van,
mert ez csak információ rólunk,
ami segít jobban gondoskodni magunkról.
Igen.
A bipoláris zavarral nincs semmi baj.
Olyan, mint amikor nem tudsz úszni.
Talán szégyen elmondani
és lehet, hogy nehéz veled bizonyos helyekre utazni.
De léteznek karúszók.
És ha magaddal viszed a karúszódat,
oda mész, ahová csak akarsz.
És… tudom, hogy páran most azt gondoljátok, „De Taylor,
mi lesz, ha kinevetik a karúszómat?”
Azokat az embereket nem érdekled,
úgyhogy kit érdekel?
Talán egy kicsit megbaszódhatnak.
Nem tudom.
Az is igaz, hogy a karúszót azért kell magaddal vinni, mert ha tudod,
hogy nem tudsz úszni, de mégis elmész az uszodába
és beugrasz a mély vízbe, ezzel másokra hárítod a gondodat.
És dobálod magad, hogy „Jól vagyok!” Mondják, hogy „Igazából fuldokolsz.”
Aztán egy kedves, jóképű valaki a segítségedre siet.
Mire te: „Látjátok? Tudok én úszni.”
Mire ők: „Nem, a fiút lenyomtad a víz alá.
Karúszóvá változtattad Kevint,
és ez Kevin számára igazságtalan kapcsolat.
Aztán valaki ellebeg melletted a hátán
és azt mondod: „Ez mi?”
Ők meg: „Ja, őt megtartották a szülei a vízben…
amíg el nem hitték róla, hogy nem fog meghalni.
Tessék, itt a karúszód.”
Féltem elmondani a barátaimnak,
mert azt hittem, másként fognak rám gondolni.
Aztán mindenkinek elmondtam, senki nem tette
és igazából elég sértő volt.
Mert amikor nekem mondták el,
én mindig „Mi? Te? Viccelsz.”
Aztán elmondtam a barátaimnak, és azt mondták: „Igen, stimmel. Ez…
sok mindent megmagyaráz.”
Elmondtam Dustinnak, az egyik legjobb barátomnak,
és azt mondta: „Igen, a mentális betegséged olyan, mint a középső neved.
Nem tudtam, mi az, de tudtam, hogy van.”
Nagyon jó.
A romantikus partnereimtől egyébként nem ilyen visszajelzéseket kaptam.
Nem miattuk kértem végül segítséget.
Minden férfi, akivel randiztam, azt mondta, bizalmatlan vagyok,
és ezt azok mondják, akiket rajtakaptál a hazugságon.
„Bizalmatlan vagy, picim.” Van egy szexi kolléganőd és le van zárva a telefonod…
Bizalmatlan vagyok, de megdolgoztam érte, jó?
Kiérdemeltem, például
megcsaltak az egyetemen. Az egyetemi barátom
szexmunkásokkal feküdt le a hátam mögött,
vagy ha öreg vagy és nem tudod, mit mondhatsz ki, akkor prostituáltakkal.
A közönség idősebb tagjai néha összezavarodnak,
„Mi az a szexmunkás?
Az, amit az unokám csinál az Instagramon?”
Én meg: „Nem, ő csak jól néz ki. Az csak egy kozmetikum-előfizetés.
Az más…
Az unokája nem… Az nem egy állás.
Az nem igazi.” Már nem mondhatjuk, hogy prostituált.
Szexmunkást prostituáltnak nevezni olyan, mint egy komikust bohócnak.
Igazából igazad van, de egy kibaszott seggfej vagy.
Elmondtam a terapeutámnak, hogy így csaltak meg
és nem azt mondta, amit én akartam,
hogy „Szegény pici baba, ez az ülés ingyen van.”
Hanem „Nos, lehet, hogy önbeteljesítő jóslat vagy.”
Én meg: „Á!” Ő meg, „Nem, az rossz dolog.” Én meg:
„Akkor mondhatnánk úgy, hogy önbeteljesítő jóslatom van?”
Selena Gomez is egy önbeteljesítő jóslat?
Megkérdeztem, mit jelent ez.
Azt mondta: „Néha, amikor valakitől azt várjuk, hogy rosszul bánjon velünk,
ehhez mérten bánunk vele, aztán ő is bántani fog.
Azt hitted, valaki meg akar csalni,
ezért úgy bántál vele, mint aki meg fog csalni,
aztán megcsalt, te meg: 'Látod?'”
Én meg csak: „Ó.
Akkor boszorkány vagyok.”
Ő meg: „Közel jársz! Inkább banya.
Azt kell…” Én meg: „Tök mindegy, én csak azt hallottam, Griffendél!”
Dolgozom a bizalmatlanságomon.
A terápia elején sokkal rosszabb volt.
Az első ülésen azt mondtam:
„A srác, akivel randizom, úgy veszi fel a telefont, hogy 'Szia, szépségem!'”
Ő megkérdezte: „És mi a baj?” Mondtam neki: „Még nem tudom.
De ha kiderül, ki az a 'szépségem…'”
Ő meg: „Lehet, hogy te vagy az?”
Én meg: „Bocs, azt hittem, dolgozni jöttünk.”
Szerintem most már jól nézek ki,
de csúnya gyerek voltam, őszinte szülőkkel,
és ez nem megy ki az emberből, igaz?
Ha csúnya voltál, őszinte szülőkkel,
nem érdekel, milyen vonzó vagy felnőttnek,
ha bárki az mondja: „Ma jól nézel ki.” Azt mondod:
„Aha, persze, kurvára tudom az igazat.”
Tízéves koromban megkérdeztem apámat, hogy szép vagyok-e.
Ő meg azt felelte: „Figyelj,
nem vagyok a legjobb képű fickó, ugye?
Nem, de minden nap próbálkozom.
Lezuhanyzom, szép öltönyt húzok
és minden rendben!”
Aztán elment dolgozni.
Belőlem meg humorista lett.
Ezt válaszolta a tízéves lányának.
„Te és én, krumplifej, ezt dobta a gép.
Tisztálkodj, öltözz fel,
ennyit tehetsz. Ne aludj el vizes hajjal, azt nem szabad.
Néha húzz sapkát, ne látsszon az egész fejed.
Sajnálom, hogy olyan nagy.”
Szerintem szép vagyok, nagy a fejem.
Tudom, mert minden pasi, akivel randiztam, mondta már, hogy
„Imádom a nagy fejedet.”
Az a kedvencem, srácok,
amikor azt dicsérik, amit a legjobban utálok,
azt mondják: „Imádom a puha karodat.” Te meg: „Oké.
Én meg szeretem a fura herédet, ez milyen érzés?
Milyen érzés, amikor elfogadnak?”
Borzalmas barátnő vagyok.
Mindegy, milyen kedvességet teszel vagy mondasz.
Egyszer egy srác azt mondta, olyan velem flörtölni, mint vízzel verekedni.
Én meg: „Miért? Mert semmi értelme,
vagy mert hülyén nézel ki közben?”
Ő meg: „Hallottad?” Én meg: „Aha, most hallottam.”
Aztán megcsalt, úgyhogy jóslat beteljesítve!
Nem tehetek róla. Egy kapcsolat elején mindig
azt feltételezem, hogy a kedves dolgok, amiket tesz,
már korábban beváltak valakinél
és én nem veszem be a játékát, uram.
Azt mondom: „Ez… bevált?
Randizunk, és kinyitod nekem a kocsi ajtaját? Ez be szokott jönni?
Így kell csinálni?
Cuki. Biztos jól működik.
Ja, ez… be szokott jönni?
Elkísérsz a nagyapám temetésére
és tartod az esernyőmet?
Ez… eddig bevált?
Így kell csinálni?
Hogy 'Nehogy nedves legyél!' 'Hoppá, az lettem!' Mindegy.
Nem tollas a hátam. Régen két nagypapám volt.
Ja, ez…
Be szokott jönni?
Meghalsz mellettem a kórházi ágyon
nyolcvanhat évesen, és örökké fogod a kezemet?
Ez mindig bejön? Így vadászol puncira?”
Azt mondja: „Hatvan éve együtt vagyunk.”
Én meg: „Tudom, hogy átbaszol!
Ne temessenek mellé! A hátam mögött másokkal is meghalt már.
Bebizonyítom, nézzék meg a telefonját, amikor az ágytálat használja!
És ezért járunk terápiára.
Félünk a terápiától,
mert azt hisszük, valaki ott ül és azt mondja: „Szar vagy.”
De nem, te ülsz ott és mondod, hogy „Szar vagyok.”
Aztán a terapeuta azt mondja: „Akkor kezdjük ezzel!”
A terápia csak segít rájönni, hogy miért vagy szar, oké?
Belekezdesz és
azt mondod: „Ez mind szar bennem.”
Ő meg: „Oké.” És felteszi a falra,
mintha egy bűnügyet oldanátok meg. Menő!
Előveszi a piros madzagot, ami a detektíveknek van otthon,
amikor kirúgták őket, mert szabálytalanul jártak el
és összeköti a szar tulajdonságaidat
a hozzájuk tartozó gyerekkori traumáiddal
és azt mondod: „Te jó ég! Ezért vagyok ilyen.”
Ő meg: „Ezért vagy ilyen.”
Te meg: „Most már megjavultam?” Ő meg: „Uramisten, dehogy!
Nem. Te meg: „Akkor most mit csináljak?”
Ő meg: „Gyere vissza minden héten
a hitelkártyáddal.” Te meg: „Tessék? Megjavulok valaha?”
Ő meg: „Nem tudom, a hitelkártyádat is hozd!”
Sok minden kiderült a terápiám alatt.
Érzelmi evő vagyok. Nem tudom, más is van-e ilyen helyzetben.
Király, heten.
A többiek „Nem, mi csak addig eszünk, amíg
majdnem tele nem leszünk, aztán hálát adunk érte.
Nekem az étel csak üzemanyag.”
Aki itt ilyen, az baszódjon csak meg bátran!
Visszaadom a pénzt, nem kell a támogatása.
Jól vagyok.
Ha nem tudod, mi az, hogy érzelmi evő,
azt jelenti, hogy ha rossz érzésed van, enni kezdesz.
Szomorúan, szorongva vagy ébren szeretek enni, az elveszi az élét.
Ha még így sem tudod, ilyen vagy-e,
feltehetsz magadnak pár kérdést.
Egy, amikor nyilvánosan nachost eszel,
egy kicsit haragszol, hogy mások is látják?
Úgy érzed, a nachoshoz egy függönyt is kellene adni? Én igen.
Életed legjobb étkezései
a saját kocsidban este 11 körül zajlottak?
Egy pislákoló utcai lámpa fényénél?
Ettél valaha úgy csokis sütit,
hogy nem voltál szomorú,
de az akartál lenni,
mert úgy finomabb?
Ez többnek hangzik, mint hét ember.
A terápiám alatt rájöttem, gyerekkorom mely napján
lettem érzelmi evő.
Nyolc éves voltam és zsemlét ettem a konyhában,
belépett apám és azt mondta:
„Jobb, ha leteszed azt a zsemlét. Mondanom kell valamit.”
És akkor mondta el, hogy meghalt az anyám.
És valami átkattant az agyamban,
„Amikor félbehagyod a kenyérevést,
az emberek elpusztulnak.”
A halál angyalaként mentem vissza negyedikbe.
Azt mondták: „Ha csíkra lépsz, anyád odavész.”
Én meg: „Hagyd félbe a kenyeret, anyád a mennybe ment, haver.
A második rész kimaradt, de…”
Nyolcévesen selypítettem. Ezt azért mondom el, mert nekem senki sem szólt.
Egy évvel később valaki félrehúzott az iskolában.
Azt mondja,
„Taylor, a tanárod szerint beszédhibás vagy.”
Én meg: „Mi az, hogy beszédhiba?
Biztos, hogy engem keresel, mert…
én nagyon jól tolom.”
Ő meg: „Nem vagy rossz.
Csak kicsit máshogy ejted a szavakat,
Az „sz” helyet „s”-t mondasz,
érted? Én meg
„Szerintem észrevettem volna,
ha az „s” helyett „s”-t mondanék.
Remélem, megtalálod, akit keresel.
Ha más kérdésed is van, a mászókán leszek.”
Tudom, hogy a halott anyukás viccek zavarba hozzák az embereket.
Tudom, és ha zavarba jöttél,
nem tudom, mit mondjak, ha ügyesebb lennél, te lennél itt fent.
Igazából sosem szeretném zavarba hozni az embereket ezzel.
Annyira, hogy korábban mindig hazudtam.
Gyerekkoromban mindig azt mondtam, a szüleim elváltak,
ahelyett, hogy anyám meghalt.
És ez nagyon jól működött,
amíg nemrég egy barátom rájött, hogy hazudtam, és nagyon kiborult.
Azt mondja: „Anyukád meghalt?
Taylor, azt mondtad, elváltak.”
Én meg: „Ez igaz is volt!
Jézus elválasztotta őket.”
Neki élnek a szülei, ezért fogalma sincs, ez milyen vicces, de…
Előbb-utóbb megérti, nem?
Ez a vicc lassan ég.
Akárcsak a rák, ami elvitte!
Jól van.
Megmondom, mi lesz, Boston.
Van még vagy hat percnyi halott anyás viccem.
Tudom. Azt gondoljátok, „Ne, hat perc hosszú idő.”
Nem fogjátok annak érezni. Kipárnáztam őt, oké?
A halott anyámat egy gyönyörű
koporsónyi faszos viccre és popkultúra-utalásra fektettem pihenni.
A következő hat percben mindenki találhat valamit.
Nevettek majd, sírtok, elfelejtitek, hogy meghalt.
De tudom, hogy közönségként ez kicsit sok nektek,
„Taylor, mi jó emberek vagyunk.
A jó emberek nem nevetnek a halott anyás vicceken.”
Ezért elmondom, hogy ha a stand-up comedyn akartok jó emberek lenni,
akkor pazaroljátok az istenverte időmet.
Egy humorista előtt jó embernek lenni
olyan, mint vidámparkban a szelektív szemétgyűjtés.
Itt vagy, ez már baj, úgyhogy tedd fel a kezed és szórakozz!
Tudom, hogy jó emberek vagytok.
„Taylor, huszonöt perce ismerünk.
Utáljuk, hogy csak egyszer rossz dolog történt veled.”
Nagyon köszönöm, Boston.
De meg kell értenetek, hogy a rossz dolog már megtörtént
és most egy mikrofonba beszélek róla,
olyanok előtt, akik fizettek érte, hogy itt legyenek,
ami azt jelenti, hogy a rossz dolog pénzzé vált.
Szerintetek akkor is ilyen sikeres lennék
ennyi idősen, ha élne az anyám?
Kurvára nem!
Kreatív írás-tanár lennék, aki szereti önmagát
és veletek, parasztokkal ülnék a sötétben, oké?
Ő a mennyben van, én a Netflixen, minden jól jött ki.
Ezt a terápián mondtam.
Amire a terapeutám azt mondta:
„Ezen a héten gyere kétszer!”
Van, akit az szomorít el, hogy nyolc éves voltam.
Ami remek kor egy szülő halálához,
mert olyan hülye vagy, hogy alig tudod, mi történik.
Nyolcévesen tudtam,
hogy csak Disney-hercegnőt ismerek, akinek meghalt az anyja.
Szóval, ez rossz, de mindjárt szexi leszek?
Aztán serdülni kezdtem és
„Ajaj, ezek szerint csak Isten éppen utál, de kár!”
Ez vicc volt. Isten senkit sem utál, jó? Már nem.
De olvastátok az Ótestamentumot? Szent szar.
Az Ótestamentum a kedvenc Taylor Swift-albumom.
Sláger slágert követ.
„Nem hisztek bennem?
Kígyók! Ezt miattatok csináltam.”
Nyilván, huszonéves fehér nőként az Úrhoz hasonlítom T. Swiftet, jó?
Ő az egyetlen isten, akiben még hiszek, jó?
Nem látom, hogy Isten Isten újraírná a régi cuccát,
pedig őszintén szólva nem lenne rossz, mert akik most birtokolják, elég bénák.
De hamar felnő az ember, akinek meghal a szülője.
Nyolcévesen láttam először holttestet, vagyis sok évvel azelőtt,
hogy farkat láttam volna.
És ezeknek a dolgoknak nem ilyen sorrendben kell következniük
az Amerikai lányok testkönyve szerint.
Habár talán nem ártana, mert tudod, mi durva? Egy fasz!
Sokkal traumatizálóbb, mint a halott anyád.
Istenem, annyival rosszabb. Láttam anyámat,
„Ez a nő régen kaját adott, most nem mozog.”
Amikor először láttam faszt,
„Úristen! Ki vette ki Jabba szemét?
Egyáltalán nem izgattál fel. Nem.
Egyszer sem mondtam, hogy Beetlejuice!”
Nem láttam sok faszt és nem szeretnék többet látni
és nem a férfiak hibája,
valamiért vonzódom hozzátok, de esküszöm,
akárhányszor új faszt látsz, van egy átállási időszak, nem igaz?
Csak egy gyors… és vissza is tértünk.
Szakítottam már túl későn azért,
mert egyszerűen nem álltam készen újat látni. Nem tudtam…
felfogni, sem szó szerint, sem képletesen.
Nem… volt bennem annyi, nem lehetett bennem.
És…
Nem érdekel, hány faszt láttál, minden új fasz látványa olyan,
mint jeges medencébe ugrani.
„Jól van, hadd úszkáljak kicsit, lassan hozzászokom.
Jó, ez mélyebb, mint a legutóbbi, de az nem baj.
Semmi baj. Ezért van karúszónk, tudod,
az ilyen pillanatokra.”
Figyelj a légzésedre, forró nyár, forró csaj, meg tudod csinálni, te kurva!
A rendelkezésre álló nem szervekből
szerintem a faszok tűnnek barátságosabbnak.
Fent van, örül, hogy lát, csóvál, még sosem szexeltem.
Olyan, mint egy első farok, nem?
Majd rákeresek, nem gond.
Csak gondolom. Vaginát még sosem láttam, a sajátomat sem, keresztény vagyok.
De abból, amit hallottam,
nagyon ijesztő. Csak egy ijesztő, sötét lyuk,
egy lyuk? Tessék?
Akárhányszor valaki megujjaz, azt mondom, „Uram, ön megbízik bennem,
mert még én sem tudom, hová vezet a lyuk.
Lehet, hogy ott tartom a bipoláris zavart. Lehet, hogy…
ott van… ha látod, kikaparnád? Megtennéd…
mint egy mentális egészség kenetvétel. Meg tudnád…
Ne így! Görbítsd be az ujjad, mint amikor egy baba fuldoklik, azt ismered?
Ha így csinálod, túlságosan betolod, túl késő.
De ha begörbíted, kihúzod, úgy kell kivenni.”
Szeretem ezt a viccet, mert túl messzire megy,
de tanulhatsz belőle egy életmentő fogást.
Imádom a gondolatot, hogy évekkel később valaki az mondja,
„Ha az a faszos vicc nem lett volna, az unokahúgom ma nem élne.”
A legőrültebb dolog, hogy anyám rákba halt bele.
Látjátok? Már majdnem elfelejtettétek.
Aztán apám újra megnősült és a mostohaanyánk is rákos lett.
Semmi baja, ne aggódjatok! Kétszer nem tenném meg.
Ezt Isten mondta apámnak. És…
És amint a mostohaanyám megkapta, a testvéreimmel azt mondtuk: „Szent szar!
Az emberek rákot kapnak apától?”
Azt hittük, apa rákkeltő.
„Ne mikrózzunk meg neki semmit!
Szerintem úgy csinálja.”
Ha még egy embert kiiktat,
figyelmeztetést teszünk a keresztény társkeresőjére.
Csak a minimumot, annyit,
hogy „A benne lévő vegyszerek rákot okozhatnak.
Csak saját felelősségedre lovagold!”
Mintha nem mindenki hinné el, hogy a nő él.
Teljesen jól van. Boldog, egészséges, remek asszony.
Anyának hívjuk, mert amikor apa elvette,
senki sem használta.
Ezért azt mondtuk: „Jól van, legyél anya, kit érdekel.”
Ha lemond az igazgató
és új igazgató jön, akkor sem mondják, hogy „Ő itt Lisa.”
Legyen ő az igazgató, nincs másik.
Kicsik voltunk, és apa olyan hamar házasodott újra,
szerintem azt remélte, Indiana Jones módjára kicserélheti őket,
mielőtt bárki észrevenné.
Amikor a gyereknek meghal a hörcsöge
és a szülei nem akarják elmagyarázni
a halált, ezért vesznek egy ugyanolyat
és azt mondják: „Egyszerűen harapós lett, Connie.” Velünk is ez volt.
Csak az anyukákkal.
De erről sosem beszéltem,
az anyukám haláláról, mert nem akartam,
hogy bárki zavarba jöjjön
és a legtöbben, akiknek gyerekkori traumája van,
az innen majdnem mindenki.
Ha ott ülsz és azt hiszed: „Nekem nincs,
remek szüleim vannak, jó gyerekkorom volt
és ez a humorista nekem nem túl vicces.”
Jó.
Remélem, ez életed legrosszabb estéje.
Mert úgy hallom, eddig elég könnyű volt
és kellene egy kis rálátás.
A legtöbbünknek van gyerekkori traumája
és amikor felnövünk,
„Sikerült! Erre nem kell többé gondolni.
Nézd, mennyi kulcsom van! Enyém a világ.”
Ezért a sok sötét dolgot, ami gyerekként történt veled, elkezded
lenyomni a mélybe, aztán már nem is gondolsz rá.
És ez sokáig működik is.
Amíg egy napon
nagyon beütöd a lábujjadat egy padkába
és megállíthatatlanul zokogni kezdesz az utcán
és azt mondod: „Oké, itt más van a háttérben.
Minden traumámat a lábujjamban hordtam.
Most meg megütöttem és kiborult.
Itt van.”
És ha nem kezeled, olyan módokon lesz rád hatással,
amikről nem is tudsz.
A terápián jöttem rá, hogy mivel anyám fiatalon halt meg,
észszerűtlen módon hiszem, hogy én is fiatalon fogok meghalni,
ezért nagyon intenzív, egészségtelen módon éltem
a felnőtt életemet, nem tudtam szünetet tartani,
mindig dolgoznom kell,
el kell érnem a céljaimat, másként senki vagyok.
Néhány éve eljegyeztek, mert azt hittem,
„Férjhez kell mennem, mielőtt meghalok.”
ez nagyon szexi eljegyzős szöveg.
Én úgy hívom, „Az emlékezetes séta”, ezt szoktam csinálni, és…
A volt vőlegényemnek nem jött be.
Utálom, hogy most már ezt kell mondanom. Olyan, mint egy varázsige, nem?
„Volt vőlegény!” Szörnyű.
Nem maradtunk barátok,
nem azért, mert rossz ember, nagyon jó ember.
Nem tudom, jártatok-e már valakivel azelőtt, hogy kiderült, bipoláris,
de az ilyesmit „az Úr kezének” hívják.
Szerintem ha minden rendben volt, remek társ voltam.
Ha minden rendben volt, csodás voltam.
De ha egy dolog elromlott,
teljes rémálom.
Én voltam a tüskék, amiken áthajtasz a bérelt kocsiddal.
Ha haladsz, minden rendben.
De ha csak egy picurkát is meghátrálsz, széthasítom az autód összes gumiját.
Aztán azt kérdezem: „Mi van? Előre szóltam.”
Te meg: „Tudom, hogy kicsit
elrontottam, de ez a reakció őrül…
a több fekvőrendőr nem csinál így.” Én meg,
„Akkor legyél vele!”
Azért nem maradtunk barátok,
mert fura, amikor az exek megpróbálnak
barátok maradni,
„Együtt lógunk, fagyasztott joghurtot eszünk.” Te meg: „Fagyi-jogi?
Tudom, neked milyen ízed van.
Nem fogok veled joghurtot kóstolgatni, te pszichopata.
Van olyan, hogy 'Kevin futás után', van olyan íz a Yogurtlandban?”
Igen, karamellának hívják.
Miután felbontottuk az eljegyzést, hazamentem
arra az ünnepre, ami nem sértő nektek, és…
sok barátom megállapodott.
Van, aki csak megállt, mondat vége, pont.
Ismertek olyan párokat?
Mindenki ismeri olyan párt,
amiben az egyik ember sokkal szexibb
és menőbb, mint a párja.
Az ilyen párokat csokis mazsolának hívom.
Mert persze, ha akarod, összepárosíthatod a két dolgot.
De akárhányszor ránézel, azt kérdezed, „Csoki, mit csinálsz?
Akárkivel lehetnél.
Karamellával, pillecukorral,
mogyoróvajjal, aki, úgy hallottam, gyógyítja a depressziót,
és te örökre mazsolával akarsz lenni?
Nem bántásból, mazsi, tök jó vagy, szeretünk, a természet cukorkája vagy.
De te zabpehelyhez tartozol, ugye, tudod?
Ez nem jó érzés,
igaz? Nem félsz minden nap,
hogy jön valaki és simán leszopja rólad csokit?
Imádom ezt a viccet,
szeretem látni, ahogy elgondolkodtok,
„Én csoki vagy mazsi vagyok?
Mindketten csokik vagyunk, igaz, bébi? Csokis csoki?
Azok a kis Lindor-fickók az ezüstpapírban, igaz?
Én a krémes rész, te a külső,
mert te olyan erős vagy, és ha elhagysz, én szétfolyok.”
Van aki azt mondja, „Én zabpehely vagyok, és nem gond.”
Hibáztam, amikor beszéltem a legboldogabb házas barátnőmmel
az eljegyzés felbontása után, ne tegyétek!
Ő nem emlékszik rá, milyen érzés egy összetört szív.
„Most mi lesz?
Újrakezded? Ismerkedsz valakivel?”
Én meg: „Nem, most egy ideig a karrierem lesz a téma.”
Ő meg: „Miért nem figyelsz egyszerre a karrieredre és a kapcsolatodra?”
Én meg: „Hogy magyarázzam el
úgy, hogy megértsd? Miért nem megy egyszerre?
Jártál már úgy, hogy az autópályán
a te sávodban dugó volt, de a másikban nem, ezért átmész
a másikba,
és abban a pillanatban bedugul
és az előző sávod újra elindul.
Visszaállsz az elsőbe, mert most
az megy és akkor
az áll meg és a másik indul el.
És miután egy darabig mászkáltál, egyszer azt mondod,
„Oké. Velem van a baj?”
Ő meg: „Hát, nem értem,
mert John és én általában
együtt utazunk.
Én meg: „Hol a kisbabátok? Most leejtem!”
Elég gyorsan lett új kapcsolatom,
az eljegyzés vége után.
Nem akartam, tényleg.
Sok barátnőm azt mondta: „Légy szingli egy darabig!
És talán vegyél egy macskát!” Nekem meg nem tetszett.
Egy macska sosem tudott jobb kedvre deríteni.
A macskák úgy reagálnak az emberekre, ahogy én a középiskolai
osztálytársaimra a szupermarketben.
Így…
Jaj! Minden macska.
Nem akarok ilyen energiára hazaérni.
Nem akartam kapcsolatot.
Szórakoztató, szexi viszonyt akartam,
ami általában nem megy jól,
mert kerek, egészséges arcom van,
amivel az emberek életet akarnak építeni.
Mindig, amikor azt mondom: „Kúrhatnánk, vagy valami”, a sárcok „Nem,
de anyukámnak bemutatlak, az jó lesz?
Szerintem abban jobb lennél, mint a szexben.”
És nem tévednek, oké?
Egész éjjel dumálni fogok az anyukáddal.
Az anyukák valamiért imádnak.
Évekkel ezelőtt jártam valakivel, rengeteg bajunk volt,
és az anyukájával ebédeltem, hátha ad tanácsot,
és a közepén a kezemre tette a kezét
és azt mondta: „Taylor, a fiam nagyon hasonlít az apjára.
És ha visszamehetnék az időben.
nem tudom, újra hozzámennék-e az apjához.”
Én meg: „Most megmented az életemet?”
Olyan volt, mint egy film, amiben egy idősebb szereplő feláldozza magát
a küldetés sikeréért, megGandalfozott.
Azt mondta: „Fuss, bolond!”
Rossz anya, rossz feleség, de nagyon jó barát volt, úristen!
Ringyóké az elsőbbség, igaz?
Minden nap eszembe jut.
És a barátom sem akart kapcsolatot,
amikor találkoztunk, a hetero srácok nem akarnak.
A nők az lepi meg, amikor találnak valakit, aki jó az ágyban,
a hetero srácokat meg az, amikor
egy lány valódi érzéseket ébreszt bennük.
A nők azt mondják: „Háromszor élveztem el.”
A srácok meg: „Egyszerűen
kurvára kedvelem, tesó.
Egész nap dumáltunk, nem akartam megütni, őrület!
Mintha a barátom lenne. Asszem, meg akarom nyalni a szívét.”
A hetero srácok nagyon büszkék rá, ha szerelmesek lesznek. Nagyon cuki.
Azt mondják: „Szeretlek.
Igen, tesó, tudtam, hogy sikerül!”
A nők azt mondják: „Szeretlek.
Már megint? Te ostoba kurva.
Előbb magadat kellene szeretni, és azt mindig átugrod!
Ízek, imák, és csak aztán szerelmek!
Úristen. Semmi baj, másfél év múlva újra megpróbálod.”
A barátom hét évvel volt idősebb nálam,
mert pár dolgot meg kellett bosszulnom apámon.
Az idősebb férfiak mindig jobbak.
Jobbak, maguktól megveszik a savlekötőt,
van nekik a házban.
Úgy veszik elő evés után, mint a röviditalt.
„Rózsaszín italt, kicsim?”
Te meg: „Igen, kösz. Egészségedre.”
Az idősebb férfiak nem mondják, hogy cuki, meg szexi.
Azt mondják: „lenyűgöző, gyönyörű”, szótagokat használnak,
amin egy huszonévesnek már kicsit gondolkodnia kellene.
És ők maguk sem cukik és szexik. Hanem jóképűek,
rendkívüliek, mint a régi kép a papáról, amit nem nézhetsz túl sokáig.
Találtatok már olyat egy poros, vén dobozban?
Azt kérded: „Ez ki? Ezt nem szabad. Oké.”
Azokon a képeken még nem családtagok.
Az még a múlt, szürke zóna.
Még furább is lesz.
A szüleid fiatalkori, vonzó képeit láttad már?
És megharagszol,
mert tudod, hogy veled sosem jártak volna.
Láttam egy egyetemi focis képet az apámról.
Sokáig nem beszéltünk.
Azt gondoltam: „Otthagytál volna a moziban, te Danny Zuko-féle szardarab!”
Ő meg: „Tessék?” Én meg: „Egy évig
nem ölellek meg, ne beszéljünk róla!”
Mindig nehéz egy új kapcsolatot elkezdeni,
különösen az eljegyzés felbontása után,
mert úgy érzed, most már sosem tudsz nyálas, romantikus szavakat mondani.
Még ha úgy is érzel, azt hiszed, átok vagy.
És ha azt mondja: „Legyünk együtt örökké!”
Akkor te „Nahát, az lenne csak valami!
Már nem… használhatom az Ö-betűs szót,
vissza kell keresnem a hitelemet, de…
ugyanez, haver, persze.”
Az új kapcsolatok furák,
mert újra el kell mondani, mit szeretsz az ágyban,
amit csak azért tudsz,
mert már kipróbáltad valakivel.
De ezt így nem mondhatod!
El kell táncolni, hogy
„Szívem, tudod, mi lenne jó,
ami még sosem jutott eszembe?
Tudod, mire késztet most a tested?”
De a fejedben
„Csináld úgy, mint Craig! Nem tudnád pont ugyanúgy?
Craig semmit nem csinált jól, csak azt az egyet.
Felhívhatnánk megkérdezni?
Nem nagy cucc, mind felnőttek vagyunk.
A múlt hónapban újraindítottuk a Wi-Fit, nem?
Ugyanaz, szívem. Csak egy hang a telefonban, ami tudja a jelszót.
Ő már csak annyit jelent nekem.
Persze, hogy letiltottam a számát, amikor megkértél rá.
De ha letiltasz valakit,
a telefon néha elmenti máshová.
Valakik veszekedni fognak a kocsiban, ezt nem mindenki tudta!
Beszélni kell arról, mit szeretünk,
és tudni kell, mit lehet és nem lehet mondani.
Évek óta mondogatom a férfiaknak, hogy szeretem, ha durvábbak velem.
Nem így mondom, hanem „Sérült vagyok”.
Hetero férfi nem mond ilyet.
Ha azt mondja: „Sérült vagyok”, fuss!
Az a fickó a lábujjaidat akarja, egy zacskóban.
Néha azt hiszed, szeretsz valamit, aztán mégsem.
A csúnya beszédről kiderült, hogy
csak azokat a csúnya mondatokat szeretem, amiket korábban megbeszéltünk.
Mondtad már valakinek ezt,
aztán mondanak valamit
és azt feleled: „Nem, a főnökség nem egyezett bele.”
Szexeltem egy férfival, felül voltam, ő meg azt mondta,
„Nézzenek oda!”
Mintha akkor tanultam volna járni.
Én meg, „Vedd elő a kamerát, apuci,
mert soha többé nem jövök ide fel.”
Ne aggódjatok, a szüleim már nem nézik a műsoraimat.
Nem érdekli őket.
Nincs keresztény szülő, aki szívesen
hallgatná, hogy a lánya egy órán át a faszról és a depresszióról beszél.
A szüleimnek fekete humora sincs,
de nekem van, és örülök neki, mert
ha tudsz nevetni az élet legsötétebb részein,
amikor még éppen történik,
van, hogy az segít túlélni. Például
itt egy poén, amit nem fognak szeretni.
Tudtátok, hogy néha, amikor felhívhatjátok az öngyilkos vonalat
és megszakad a vonal, akkor nem hívnak vissza?
Azt hinnéd olyankor kell beütni a visszahívást,
de néha csak megráznak egy csengőt,
hogy „Megint elveszett egy, ebédidő!”
Van, aki ideges, hogy „Ez tényleg megtörtént?”
Igen, pár éve, és kurva vicces volt.
Egy DoubleTree szálloda padlóján feküdtem,
hogy „Ez a ribanc most itt hagyott, ahogy én akarom itt hagyni magamat?
Hagytak már magamra, de holtan még sosem. Ez új.
Brutális.”
Nem is haragudtam. Lehet, hogy így képzik az önkénteseket.
„Vannak esték,
amikor túl sokan hívnak.
Péntekenként nagy a forgalom, ilyen esetben
használd az ítélőképességedet!
Én általában kivárom a kiváltságos fehér lányokat,
mint a Chelsea, a Kelsey, a Taylor.
Őket visszadobom és remélem, hogy egyedül is tovább tudnak úszni.”
És ha haragszom, mit csináljak? Hagyjak egy értékelést?
„Egy csillag, tökre öngyilkos lettem.
Az értékelésem után örülnél, ha sikerült volna.”
Ezt a poént Texasban is elmondtam pár hete,
és volt egy fehér, korombeli lány a nézőtéren, aki azt mondta,
„És elképesztően sokat kell várni!”
És igaza van. Szerintem
ha gyakran hívod őket,
lehetne egy jutalmazó program is.
Mint amikor hűséges vagy egy légitársasághoz.
Ez az öngyilkos vonalakkal is jó lenne,
felhívod és azt hallod, „Kérjük, üsse be jutalomkártya-számát!”
„Üdv újra… Taylor.”
Köszönjük, hogy gyémántmedál-tag vagy!
Így a harmadik leszel a sorban.
Szeretnél elhasználni egy kupont, hogy kirúgjunk még valakit?
A szüleim még mindig nagyon vallásosak.
Apa annyira vallásos volt,
hogy az étteremben hangosan kellett imádkoznunk evés előtt,
ami nem baj, csak legyen rövid.
Ő hosszú, személyes információkkal tűzdelt imákat mondott,
amiket egyikünk sem hagyott jóvá,
és ez még rosszabbá tette a serdülőkort.
„Köszönjük ezt az ételt. Köszönjük, hogy együtt vagyunk.
Köszönjük, hogy Taylor felnőtt nő
és segítenek neki a matekban.” Én meg:
„Ne mondd el az egész Chipotle-nak, hogy vérzek és nem tudok kivonni!
Szerintem Isten tud róla.”
Ezért nem rossz érzés a szüleimmel viccelni, mert akárhányszor megkérdezik,
hogy muszáj-e mindent kiteregetnem előttetek,
annyit mondok: „Egy büfé a szülővárosunkban, 1998.
Öt fülkényi körben mindenkinek elmondtátok,
hogy előző éjjel beszartam.
Azt mondok, amit akarok.”
Már nem vagyok vallásos.
Nemrég néhány barátom felnőttként talált rá a vallásra, ami kiborító nekem.
Ha vallásos családban nőttél fel, már nem vagy az, és a felnőtt barátaid
vallásosak lesznek, az olyan, mintha Isten a szar exed lenne,
aki most a barátnőddel jött össze
és te csak végignézed az egészet a Facebookon.
Azt mondják: „Ismered Istent? Fantasztikus.”
Én meg: „Aha, vele nőttem fel, nem jó fej, oké?
Azt mondta, sérült vagy és szükséged van rá?
Ezt csinálja. Be szokott jönni neki.
Mindenkinek ezt mondja.
Ne idd meg, amit tőle kapsz! Utána már
a testét fogod enni, benned van a szentlélek, van erre egy rendszer
abban a fiúkollégiumban, amit templomnak neveznek.
Ki használ rajtuk kívül római számokat?”
Ettől úgy hangzik, neheztelek a vallásos neveltetésemért,
ami igaz, szóval király vagyok. De…
Komolyan, ha találnom kellene valamit,
ami jó volt a vallásos neveltetésemben,
elég idővel és pénzzel biztos találnék, de…
Van vele pár bajom. Emiatt vagyok bizalmatlan
és fura lettem az egyháztól,
sok részét még fel sem fedeztem.
Például most jöttem rá, hogy rosszul maszturbálok.
Visszaveszek.
Gyerekkoromban a templomban
a gyerekeknek volt ifjúsági csoport, ahol azt
mondták: „Ne szexeljetek!” Mi meg: „Persze.”
Aztán azt mondták: „Ne is maszturbáljatok!”
A lányok nem is tudták, hogy lehet, belementek.
A fiúk meg: „Miért?”
És…
úgy magyarázták el, hogy
azt mondta a lelkész:
„Nem a maszturbálás fizikai tevékenysége a bűn, oké?
Nem is az orgazmus. Ha álmodban élvezel el,
köszönd meg Istennek és legyen szép napod!
De mire gondoltok, amikor azt teszitek magatokkal, srácok?
Ez itt a bűn.
A paráznaság a szívetekben.
A tisztátalan gondolatok a fejetekben.
Ez itt a bűn.”
Ezért amikor felnőttem és maszturbálni akartam, azt mondtam:
„Ha nem gondolok semmire,
akkor még bejuthatok a mennybe, nem igaz?
Tisztítsd ki az elméd, vágj neki, intézd el,
hamarosan találkozunk, Jézus, igaz?
Ne érj semmihez, csak a bárányhoz.”
Egész felnőtt életemben ezt csináltam.
A barátaim szerint meditálni kell. Én meg: „Azt hiszem, szoktam.”
És tényleg egész felnőtt életemben,
Felnőttkoromig nem maszturbáltam.
Féltem, hogy a pokolra jutok, oké?
Igen. Az első orgazmusom az egyetemi barátommal volt.
Tudjátok, milyen szégyen mástól kapni az első orgazmusunkat?
Mintha egy ingatlanos mutatná meg a saját lakásodat.
„Itt meg van még egy fürdőszoba.”
Te meg: „Még egy fürdőszoba?”
„Itt vagy 19 éve,
egyedül nem néztél körül?”
Te meg: „Egyszer, de azt hittem, Jézus megharagszik,
igen, ez nem is az én lakásom,
csak bérlem a fenti lakótól, és…
ha elárasztom a pincét, nem kapom
vissza a kauciót, szóval…
Van bármi egyéb, amit látnom kell?”
Azt mondja: „Igen, itt a csengő.”
Én meg: „Fontos egyáltalán a csengő?”
Ő meg: „Csak a csengő a fontos.
Senki nem jöhet be úgy, hogy nem érinti meg.”
„De én megérintettem.” „Nem nyomtad meg eléggé, nem világított.”
Egész felnőtt életemben így maszturbáltam
és nemrég megemlítettem egy barátnőmnek,
és volt már, hogy kimondtál valamit, amit sosem kellett volna?
Csak úgy megemlítettem neki. Azt mondtam:
„Ja, igen, aközben semmire sem gondolok.”
Ő meg: „Tessék?” Letette a villát. „Mi van?
Nem gondolsz semmire?” Én meg:
„Dehogy. Persze, valamit nyilván gondolok.
Ő meg: „Mit gondolsz?”
Én meg: „Tudod, 'majdnem kész, ez gyors lesz.'
Mint amikor autózol…
'tartsd erősen, ne aludj el!
Alig várom, hogy odaérjek és egyek.
Jobb, ha sietek, bezár a Taco Bell', tudod.”
Ő meg: „Ez annyira fura, Taylor,
miért nem nézel pornót, mint egy normális ember?”
Én meg: „Nem szeretem a pornót.”
Ha pornót nézek, az jut eszembe:
„Ott is kell borotválkozni? Fáradt vagyok és fázom.”
Semmi bajom a pornóval, oké? Nem mondom, hogy
„Aki pornót néz, tönkreteszi a kapcsolatát.”
Nem így érzek, jó?
Jártam valakivel, aki imádta a masszírozós pornót,
amiben a masszőz a végén kúr az ügyféllel,
ezért néha, amikor szexeltünk,
megmasszírozott!
Ilyen is lehet, amikor jól jön a pornó!
De a barátnőm kiborult. Azt mondta: „Taylor,
ez a szerzetes-maszturbálás, amit csinálsz,
sokkal riasztóbb és furább,
mint bármilyen pornó, márpedig én majdnem mindent láttam.”
Azt mondta: „Annyi különböző lehetőség van az interneten,
csak… menj haza és keress rá arra, hogy 'női pornó', jó?
Higgy nekem: 'női pornó.'”
És hazamentem és rákerestem a női pornóra,
hogy ne legyek fura a közös ebédnél.
És sok meglepő dolgot találtam.
Először, amikor rákerestem,
a Disney Plust dobta fel, ahol a Bosszúállók-filmek vannak.
Nekem túlságosan sokat ugrálnak. Túl sok szálon fut.
Lokival már majdnem ott vagy, aztán Amerika kapitány jön?
Újrakezded.
Más tempó, más nyomás, most meg egy mosómedve?
Nem.
A második dolog, amit a női pornó keresésekor találtam,
egy olyan oldal volt, ahol igazi párok
töltöttek fel amatőr szexvideókat. Igen,
az igazi párok azt mondják: „Annyira szeretjük egymást,
hogy gondoltuk, felvesszük a szeretkezésünket
és feltöltjük neked, te magányos ember.
Működik? Nedves vagy?”
Te meg: „Nem ott, ahol kellene.
De gratulálok, úgy látom, különleges a kapcsolatotok.”
Az utolsó találatról
nem tudtam, hogy létezik, audiópornónak hívják.
Pontosan az, aminek hangzik. Nincs vizuális része, csak audió.
Nem egy pornószínész, inkább egy pornó-szinkronszínész
beszéli végig a szexi helyzetet.
Olyan, mint egy podcast, csak nem vezetés közben hallgatod.
És mivel „női”, ez annyit tesz, történet is van, igaz?
Bárki nézheti, nem ellenőrzik.
Nem szólnak bele, hogy „Kiderült, ribanc!”
Segítenek ellazulni.
És amit találtam, az 20 perc volt.
Ha írtok, elküldöm.
És az első 12 perc alatt
csak egy férfi beszél megnyugtatóan,
miután autóbalesetbe kerültél.
Ez az előjáték.
És srácok, akkorát élveztem!
Vagyis,
a szexelős részig el sem jutottam.
A kényelem tette. Azt mondta: „Semmi baj, lélegezz mélyeket, ne aggódj!
Majd a biztosító megoldja.”
Én meg: „Úristen, igen, igazad van! Erre van a biztosítás!”
Mire odáig jutott, hogy „Mit tehetnék még? Csináljam a számmal?”
Én már „Nem kell, Cascóm van, jó kezekben vagyok.”
Nagyon köszönöm, Boston, fantasztikusak voltatok!
Nagyon köszönöm!
Hálás vagyok, hogy eljöttetek! Köszönöm!
Csodálatosak voltatok. Tényleg nagyon köszönöm!
HA ÖN VAGY EGY ISMERŐSE A MENTÁLIS EGÉSZSÉGÉVEL
VAGY AZ ÖNGYILKOSSÁG GONDOLATÁVAL KÜSZKÖDIK,
- A WANNATALKABOUTIT. - COM-ON INFORMÁCIÓT ÉS SEGÍTSÉGET TALÁL
A feliratot fordította: Roehnelt Zsuzsanna