Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Ta godt imot Taylor Tomlinson!
Tusen hjertelig takk!
Tusen takk!
Tusen takk, folkens!
Tusen takk!
Jeg setter stor pris på at dere er her. Det har vært et par tøffe år.
Jeg klippet blant annet pannelugg. Mørke greier.
Det var for å få folk til å spørre hvordan det gikk.
Og det gjorde de. Legger man ut en selfie der man har lugg,
kommenterer folk: "Heia, heia!" Men så sender de en melding:
"Er alt i orden?"
Dette gjorde jeg: Jeg klippet lugg,
og to dager senere tok jeg sopp for første gang.
Straks jeg hadde tatt soppen,
sa jeg: "Jeg skulle ha gjort dette først.
Hadde sikkert ikke klippet lugg om jeg tilga meg selv, hva?"
Men å ha pannelugg føles akkurat som å være rusa på sopp.
Man ser hele tida på vennene sine og bare: "Ser jeg rar ut?
Dere hadde sagt fra om jeg så rar ut, ja?
Om det ikke ser bra ut…
Jeg vil ikke gjøre det likevel.
Er det for sent?
Ok, jeg kan være denne personen."
Jeg begynte i terapi igjen. Noen flere?
Stort sett damer. Det er problemet.
Min forrige psykolog sa at når jeg kommer andre for nær,
pleier jeg å ødelegge for meg selv. Jeg syntes det var pisspreik,
så jeg "ghosta" henne.
Og så… dro jeg omsider tilbake.
fordi jeg hadde datet nok folk
som ga meg samme tilbakemelding om den lusne personligheten min.
Den romantiske kvoten man når der man bare:
"Oi da! Det kan være meg!
Anmeldelsene er her, og de er… samstemte.
Den var lei."
Etter et kjipt brudd for noen år siden så jeg meg omsider i speilet
og sa: "Ok, Taylor, fem av fem fyrer synes at du i en krangel
oppfører deg som en vaskebjørn fanget i en søppelsekk.
Kanskje det er på tide å få tak i litt Rivotril
eller en rabiesvaksine."
Nå er jeg medisinert.
Noen flere? Antidepressiva?
Medisiner? Ja.
Hva bruker vi? Rop det.
Zoloft, Cipralex. Å!
Se på oss. Hele gjengen er her!
Jøye meg! Jeg går også på noe.
Jeg vil aldri si hva, det er veldig privat, men…
Nei da. Det er flere ting. Jeg tar Rivotril mot panikkanfall.
Jeg er så glad jeg har Rivotril nå, for før
fikk jeg alltid panikkanfall når jeg skulle være et sted.
Verst tenkelige tidspunkt, for da må man bare holde
inne panikkanfallet som en bæsj man ikke har tid til å bæsje.
Når man bare: "Ok,
jeg fikk 60 % av det ut av systemet.
Jeg er ikke ferdig, men jeg må på jobb.
Jeg tar meg av de siste 40 etterpå
eller gjør meg ferdig i den store båsen i lunsjen."
Jeg fikk noe annet for søvnen
fordi jeg sliter med mareritt. Det er ingen kul måte å si det på.
"Jeg våkner skrikende, og…"
Disse sovepillene er supre. De hindrer ikke marerittene,
men de holder en nede mens de pågår.
Det høres ille ut, men før
våknet jeg midt i dem og var livredd,
og nå sover jeg
helt til marerittet er ferdig,
noe som gir en en avslutning.
"Å, han knivstikker meg på slutten.
Ok, den var sjokkerende, M. "Nightmare" Shyamalan."
Jeg trodde jeg tok et antidepressiv, men det stemte ikke.
Det var faktisk noe stemningsstabiliserende
de bruker som et antidepressiv.
Her er en fun fact .
Alt som skrives ut på resept brukes faktisk mot fire ulike ting.
Så man vet ikke egentlig hva man bør ta
før man finner en kombo som funker
og googler alle pillene sine selv.
Etter flere år med prøving og feiling
fant jeg endelig en kombinasjon som funket,
og for et halvt år siden bestemte jeg meg for å google det.
Det viser seg at alt jeg tar
hovedsakelig brukes mot bipolar lidelse.
Så jeg dro tilbake til psykiateren min og sa: "Hei.
Tror vi…?"
Og hun bare: "Å! Ja!"
Og jeg bare: "Er det sånn du sier det til folk?"
Og hun bare: "Nei, vi visste det ikke.
Jeg er glad vi fant ut av det." Og jeg bare: "Vi?
Visste du ikke at jeg var bipolar?" Og hun sa:
"Nei, vi trodde vi behandlet angst og depresjon."
Og jeg sa: "Ok. For dette føles litt som
når man gjemmer hundens medisin i ost."
"Jeg vet ikke helt hva jeg føler om denne diagnosen." Og hun sa:
"Om det hjelper, trenger du ikke å si:
'Jeg er bipolar.' Du kan si: 'Jeg har bipolar lidelse.'"
Det føles som når noen sier:
"Jeg sa at du oppførte deg meggete."
Jeg er så glad for å vite at jeg er bipolar.
Jeg har riktige medisiner, en humørring, jeg takler det.
Men i starten var det veldig tungt å svelge.
Og jeg har svelget mange piller.
Når man får vite noe sånt,
tenker man: "Skal jeg fortelle noen om det?
Burde jeg gjøre det?
Og om jeg forteller folk det,
er jeg deilig
og/eller talentfull nok til å være et forbilde?"
Om jeg har en greie og noen andre har samme greie
og får vite at jeg også har det,
vil det få dem til å føle seg bra eller dårlig?
Da jeg fikk diagnosen, ramset de opp navn. "Vet du hvem flere som er bipolar?
Selena Gomez."
Og jeg bare: "Det får meg til å føle meg bedre.
Hun er kjempepen.
Ok, jeg kan være bipolar."
Jeg vokste ikke opp i et hjem som var veldig bevisst på psykisk helse.
Vi var religiøse.
Jeg vet ikke om du har prøvd å si til din konservative far
at du har et psykisk helseproblem. Det går ikke så bra.
På videregående sa jeg at jeg trodde jeg var deprimert.
Og han sa: "Du trenger bare protein. Ta deg en skje peanøttsmør."
Det er mange fedre der ute som knuger nevene gjennom livet
og klamrer seg til et glass peanøttsmør som om det er svaret.
En bøye i stormen.
"Det vil gå over!"
Det eneste rådet om psykisk helse pappa har gitt meg
var da jeg fikk panikkanfall på videregående uten å vite hva det var.
Jeg sa: "Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre."
Og han sa: "Greit.
Alt jeg kan si, er at når du føler deg sånn,
kom deg så langt unna dem du bryr deg om som mulig…
til du føler deg annerledes."
Det er jo råd man gir en varulv!
"Bare løp inn i skogen til du ikke er et monster lenger.
Ikke la dem se deg skifte ham. De vil ikke godta deg for det du egentlig er."
Noen venner skremte meg også. De sa: "Jeg har prøvd antidepressiva.
Jeg følte meg ikke som meg selv da."
Og jeg bare: "Ikke jeg heller! Det er helt topp."
Ok? Og jeg føler meg som selv.
Det føles bare som om noen nå sitter på meg og sier: "Hysj!
Slutt å snakke. Du vil ødelegge alt. Vi prøver å hjelpe deg.
Du hadde vært gift nå om du bare hadde holdt kjeft.
Husker du det? Vi også. Legg deg til å sove nå.
Velg et annet eventyr."
Og de advarer om medisinenes bivirkninger.
"Du kan få mindre kjønnsdrift."
Jeg har opplevd det etter at jeg begynte på medisinene,
men jeg vet ikke om kjønnsdriften min er mindre
eller om selvrespekten min bare har økt.
Skjønner dere?
Er jeg ikke i rett humør, eller trenger jeg bare ikke bekreftelsen, liksom?
Depresjon vil tvinge en i kne,
og man tenker: "Mens jeg er her nede, kan jeg vel behage en annen.
Jeg vil ikke kaste bort en tur."
Om du ikke ler, gratulerer med serotoninet ditt.
Og om du tenker: "Hva er serotonin?" Slapp av. Du har nok.
Visste ikke om jeg skulle snakke om det på scenen,
men så trengte jeg nytt materiale og tenkte: "Alt går!"
Jeg ble overrasket over
at jeg tenkte det, for jeg er ganske åpen.
Ingen bør føle skam over å bli diagnostisert med en psykisk sykdom.
Det er bare informasjon om en
som hjelper en med å ta bedre vare på seg selv.
Ja.
Det er ingenting galt i å være bipolar. Det er som å ikke kunne svømme.
Det er kanskje flaut å si det, og det kan være vanskelig å ta en med visse steder.
Men det finnes armringer.
Og om man bare tar armringene sine,
kan man dra hvor faen man vil.
Og jeg vet at noen av dere tenker: "Men Taylor,
hva om noen dømmer meg for det?"
De bryr seg ikke om du lever eller dør, så hvem bryr seg?
Kanskje de kan dra litt til helvete.
Jeg vet ikke.
Med det sagt: Ta armringene dine.
Det er ikke kult å vite at du ikke kan svømme
og likevel hoppe ut på dypt vann slik at det blir alle andre sitt problem.
Du ligger der og plasker: "Det går bra!" Og de: "Du drukner jo."
Så hopper en kjekkas uti for å hjelpe deg. Og du bare: "Ser dere? Jeg kan svømme."
Og de bare: "Nei, du holder ham under vann.
Du har gjort Kevin til en armring,
og det er ikke et rettferdig forhold for Kevin."
Så flyter noen forbi deg på ryggen, og du bare: "Hva var det?"
"Det er en som ble støttet av foreldrene sine i bassenget…
til de visste at de ville klare seg.
Her er armringene dine."
Jeg var redd for at noen av vennene mine ville få et nytt syn på meg.
Men ingen av dem gjorde det,
og det var faktisk ganske fornærmende.
Venner har sagt til meg at de er bipolare, og jeg bare: "Hva? Du? Du tuller."
Og da jeg det til mine venner, var responsen: "Det gir mening.
Det gir oss mange svar."
Jeg sa det til en av bestevennene mine, Dustin,
og han sa: "Ja, din psykiske lidelse var som mellomnavnet ditt.
Jeg visste ikke hva det var, men jeg visste at du hadde en."
Den var fin.
Det var ikke tilbakemeldingen jeg fikk fra romantiske partnere.
Det var ikke det som fikk meg til å søke hjelp.
Alle jeg har datet har sagt at jeg har tillitsproblemer,
som er noe løgnere sier når man er i ferd med å avsløre dem.
"Du har tillitsproblemer, kjære." Du har en digg kollega og en låst mobil, så…
Jeg har gjort meg fortjent til tillitsproblemene.
Det har jeg virkelig.
I studietiden ble jeg bedratt av typen min.
Han lå med sexarbeidere bak ryggen min,
prostituerte om du er gammel og ikke vet at vi ikke bruker det ordet mer.
Iblant kan eldre i publikum bli forvirret.
"Hva er en sexarbeider?
Er det det barnebarnet mitt gjør på Instagram?"
Og du bare: "Nei da, hun er bare pen. Det er en FabFitFun-boks.
Det er noe annet.
Det er ikke en jobb.
Det er ikke ekte." Man kan ikke si prostituert lenger.
Det er som å kalle en komiker en klovn.
Du tar ikke helt feil, men du oppfører deg som et rasshøl, så…
Jeg fortalte psykologen min at jeg ble bedratt.
Hun sa ikke det jeg ville hun skulle si: "Stakkars liten, denne timen er gratis."
Istedenfor sa hun: "Du er kanskje en selvoppfyllende profeti."
Og jeg bare: "Å?" Og hun: "Nei, det er ikke bra." Og jeg:
"Kan du da si at jeg har selvoppfyllende profeti?
Er Selena Gomez en selvoppfyllende profeti?"
"Hva betyr det at jeg er det?"
Hun sa: "Iblant forventer vi at noen vil behandle oss dårlig,
så vi behandler dem som om de vil gjøre det helt til de gjør det.
Du trodde noen ville bedra deg, så du behandlet dem som om de ville det
helt til de gjorde det, og da sa du: 'Ser du?'"
Og jeg bare: "Å.
Jeg er altså en heks."
Og hun bare: "Nesten! Du er en megge.
Du må…" Jeg bare: "Samme det, jeg hørte bare: 'Griffing!'"
Jeg jobber med tillitsproblemene mine.
Det var mye verre før, i den første psykologtimen sa jeg:
"Når fyren jeg dater tar telefonen, sier han: 'Hei, min skjønne.'"
Og hun sa: "Hva er problemet?" Og jeg: "Jeg vet ikke ennå.
Men når jeg finner ut hvem den skjønne er…"
"Tror du det kan være deg?"
Jeg bare: "Jeg trodde vi var her for å jobbe."
Jeg synes jeg er søt nå, men jeg var en stygg unge med ærlige foreldre.
Og sånt setter seg i kroppen. Om man var et stygt barn med ærlige foreldre,
kan man bli så pen man vil som voksen.
Men om noen sier: "Så fin du var i dag", tenker man:
"Samme det, jeg kjenner sannheten."
Som tiåring sa jeg: "Pappa, er jeg pen?"
Han svarte: "Hør her,
jeg er ikke verdens kjekkeste.
Men jeg står opp hver morgen og prøver.
Jeg tar en dusj, kler på meg en pen dress
og gjør det helt greit!"
Og så dro han på jobb.
Og jeg ble visst komiker.
Det var svaret han ga sin ti år gamle datter.
"Du og jeg, potetfjes, dette er kortene vi fikk utdelt.
Vask deg og match,
det er alt du kan gjøre. Ikke sov med vått hår.
Dekk til litt av det hodet med en lue iblant.
Beklager at det er så mye av det."
Jeg synes jeg er pen, jeg har et stort hode.
Det vet jeg, for alle jeg har datet har gjort et poeng ut av å si:
"Jeg elsker det store hodet ditt."
Elsker når menn gir meg komplimenter for det jeg hater mest ved meg selv.
"Jeg elsker de myke armene dine." Og du bare: "Ok.
Jeg elsker de rare ballene dine, hvordan føles det?
Hvordan føles det å bli godtatt?"
Jeg er et mareritt å date.
Jeg blåser i alt det fine du sier eller gjør.
En gang datet jeg en som sa at å flørte med meg var som å slå vann.
"Fordi det er meningsløst
eller fordi du ser teit ut når du gjør det?"
Han bare: "Hørte du det?" Og jeg: "Jeg hørte det den gangen."
Så bedro han meg, så profetien ble oppfylt!
I begynnelsen av et forhold
antar jeg bare at alt det snille den andre gjør
er noe han gjør med alle.
Og jeg vil ikke falle for koreografien din, sir.
Jeg bare: "Er dette… Er dette greia di?
Du åpner bildøra for meg på daten? Er dette liksom greia di?
Er det sånn du gjør det?
Det er søtt. Det funker sikker ofte.
Er dette… er dette greia di?
Du blir med i bestefars begravelse og holder paraplyen over meg?
Er dette liksom greia di?
Er det sånn du gjør det?"
Bare: 'Ops, ikke bli våt.' 'Ops! Jeg er det.' Samme det.
Jeg har vært ute en vinternatt før. Jeg pleide å ha to bestefedre.
Å, er dette…
Er dette greia di?
Du dør ved siden av meg i sykesenga
86 år gammel og holder hånda mi i evigheten?
Er dette greia di? Er det sånn du får deg fitte?
Og han: "Vi har vært sammen i 60 år."
Og jeg: "Du er en fuckboy og jeg vet det!
Ikke begrav meg sammen med ham. Han har dødd med andre bak ryggen min.
Sjekk mobilen hans når han bruker bekkenet."
Det er derfor vi går i terapi.
Mange tror at terapi er at noen sitter i en stol og sier: "Du suger."
Det er det ikke. Det er du som sitter i en stol og sier: "Jeg suger."
Så sier psykologen din: "Så flott, vi starter der."
Terapi hjelper deg å forstå hvorfor du er søppel. Man kommer dit og sier:
"Her er alt som suger ved meg."
Så henger hun alt opp på veggen
som om dere løser en krimgåte sammen. Gøy!
Så finner hun fram sånn rød tråd etterforskere bruker hjemme
når de har blitt tatt av saken.
Hun begynner å koble alle kjipe ting ved deg
til det korresponderende barndomstraumet,
og du bare: "Det er derfor jeg er sånn!"
Og hun: "Det er det."
Og du: "Har jeg blitt fiksa nå?" Og hun: "Herregud, nei!"
Og du: "Og hva gjør jeg nå?"
"Du kommer tilbake hit hver uke
med kredittkortet ditt." Og du: "Hva? Vil jeg noen gang bli fiksa?"
"Jeg vet ikke, ta med kredittkortet ditt!"
Jeg har funnet ut av mye.
Jeg er en trøstespiser, vet ikke om noen flere kjenner seg igjen i det.
Kult, sju stykker.
Resten: "Nei, vi bare spiser til vi nesten er mette, så takker vi Gud for muligheten.
Mat er bare drivstoff for meg."
Om du er blant dem: Dra til helvete.
Jeg trenger ikke din støtte.
Jeg klarer meg.
Trøstespising er når man spiser for å takle ubehagelige følelser.
Om jeg er trist, engstelig eller våken, spiser jeg gjerne for å ta brodden av det.
Om du ennå ikke vet om det er deg,
kan du stille deg selv noen spørsmål: Når du spiser nachos offentlig,
blir du litt sur over at andre er der og kan se det?
Synes du at det burde følge gardiner med nachos? Det gjør jeg.
Har alle ditt livs beste måltider
funnet sted i bilen din rundt klokka 23?
Under et blafrende gatelys?
Har du noen gang spist en brownie
mens du følte deg bra
og skulle ønske du var trist
slik at den ville smakt bedre?
Høres ut som flere enn sju av oss.
Hos psykologen fant jeg ut hvilken dag jeg ble en trøstespiser.
Jeg var åtte år og spiste en bagel.
Pappa kom inn og sa:
"Du bør legge fra deg den bagelen. Jeg må si deg noe."
Og så fortalte han at mamma hadde dødd.
Et sted i hjernen min var det noe som falt på plass.
"Å, når du slutter å spise brød…
dør folk."
De andre fjerdeklassingene sa: "Trå på streken, og mor di brekker ryggen."
Og jeg: "Slutt å spise brød, og din mor er død.
De utelot den andre delen, men…"
Jeg lespet som åtteåring. Jeg sier det til dere fordi ingen sa det til meg.
Et år senere tok de meg til siden på skolen og sa:
"Læreren din tror du har en talefeil."
Jeg bare: "Hva er en talefeil?
Sikker på at dere har rett person? For…
jeg er helt rå."
Og de sa: "Du bare uttaler ord litt annerledes,
du sier 'sh' istedenfor 's'.
Gir det mening?" Og jeg:
"Jeg er ganske sikker på at jeg hadde merket
om jeg sa 'sh' istedenfor 'sh'.
Håper dere finner den dere leter etter.
Har dere flere spørsmål, finner dere meg på 'hushka'."
Jeg vet at død-mamma-vitser gjør folk ubekvemme.
Og om du føler deg ubekvem,
skulle du ha jobbet hardere så det var du som sto her.
Jeg har aldri lyst til å gjøre folk beklemte med den informasjonen.
Såpass at jeg faktisk tydde til løgn.
Jeg pleide å si at foreldrene mine var skilt for å slippe å si at mamma var død.
Og det funket kjempebra
til en venn nylig fikk vite sannheten og ble veldig opprørt.
Hun sa: "Er moren din død?
Du sa jo at foreldrene dine var skilt."
Og jeg bare: "De ble jo det!
Av Jesus."
Begge foreldrene hennes lever, så hun aner ikke hvor morsomt det er.
Men hun skjønner det til slutt.
Den vitsen ulmer over tid.
Litt som kreft, som er det som tok min. Hei sann!
Ok, greit.
Her er greia, Boston.
Vi har sånn cirka seks minutter med død-mamma-vitser til.
Dere tenker: "Å, seks minutter er lenge."
Men det vil ikke føles så lenge. Jeg har stedt min vakre mor til hvile
i en vakker kiste av pikkvitser og popkulturelle referanser.
Det er noe for alle de neste seks minuttene.
Dere vil le, gråte, glemme at hun er død.
Men jeg vet at dere nå tenker: "Taylor, vi er gode mennesker.
Gode mennesker ler ikke av død-mamma-vitser."
Men om du prøver å være et godt menneske på et standupshow,
kaster du pokker meg bort tida di.
Det er nesten det samme som å sortere søppel i en fornøyelsespark.
Du er allerede en del av problemet, så strekk armene i været og kos deg.
Jeg vet at dere er gode mennesker. "Vi har kjent deg i 25 minutter.
Vi synes det er leit at du har opplevd fæle ting."
Tusen takk, Boston.
Men dere må forstå at det fæle allerede har skjedd,
og nå snakker jeg om det i en mikrofon
foran folk som har betalt for å være her.
Det betyr at det fæle nå har blitt penger.
Tror dere jeg hadde vært så framgangsrik
i min alder om jeg hadde hatt en levende mamma?
Nei, for faen!
Jeg hadde vært en lærer i kreativ skriving
som hadde sittet i mørket med dere, ok?
Hun er i himmelen, jeg er på Netflix, alt ordnet seg.
Det er en faktisk ting jeg sa hos psykologen.
Og psykologen min svarte:
"Du bør komme to ganger denne uka."
Åtte år er egentlig en fin alder å miste en forelder i,
for man er så dum at man knapt skjønner hva som skjer.
Som åtteåring sa jeg:
"De eneste jeg vet om med døde mødre, er Disney-prinsesser.
Så dette er kjipt, men er jeg i ferd med å bli fin?"
Så kom jeg i puberteten.
"Gud hater meg visst nå, den var lei."
Det var en vits. Gud hater ikke noen, ok? Ikke nå lenger.
Men har dere lest Det gamle testamentet? Fy faen.
Det gamle testamentet er min yndlings-Taylor Swift-plate.
Det er slager på slager.
"Tror du ikke på meg?
Slanger! Se hva du fikk meg til å gjøre."
Jeg er en hvit dame i 20-åra,
så klart sammenligner jeg T-Swift med Herren.
Hun er den eneste guden jeg fortsatt tror på.
Jeg ser ikke Gud-gud fikse på sine gamle greier.
Og det burde han kanskje, for de som eier det nå, suger.
Man blir raskt voksen av en sånn opplevelse.
Jeg så et lik da jeg var åtte, så jeg så et lik flere år
før jeg så en pikk.
Og det bør ikke skje i den rekkefølgen
ifølge American Girl Body -boka.
Kanskje det burde være det. Altså, en pikk?
Mye mer traumatiserende enn ens døde mor.
Da jeg så mamma, tenkte jeg:
"Hun der pleide å lage mat til meg."
Første gangen jeg så en pikk:
"Herregud! Hvem tok Jabba the Hutts øyne?
Du har ikke gjort noe for meg.
Jeg sa ikke engang 'Beetlejuice' én gang!"
Jeg har ikke sett så mange pikker, og jeg vil ikke se flere.
Jeg er jo tiltrukket av menn, men
hver gang man ser en ny pikk, er det en tilvenningsperiode.
Ikke sant? Veldig raskt, og så er vi tilbake igjen.
Jeg har blitt i forhold for lenge
fordi jeg ikke var klar til å se en ny en. Jeg kunne ikke…
skjønne det på noen som helst måte.
Jeg hadde det bare ikke i meg, kunne ikke ha det i meg.
Og…
Samme hvor mange pikker man har sett, er det å se en ny en
som å hoppe uti et kaldt basseng.
"Greit, la meg bare svømme litt rundt, bli vant til dette.
Ok, dette er dypere enn det forrige, men det går bra.
Det er derfor vi tar armringene våre,
for slike øyeblikk."
Kontroller pusten din, hot girl summer , du klarer det.
Av kjønnsorganene som fins
synes jeg pikken virker vennligere.
De er oppe, de logrer. Jeg har aldri hatt sex.
Det er som en hale foran, ja?
Jeg skal google det.
Jeg har aldri sett en vagina, selv ikke min egen. Jeg er kristen.
Men jeg hører
at det er veldig skummelt der nede. Et mørkt, nifst hull,
et hull. Hva?
Når noen fingrer meg, sier jeg: "Du er tillitsfull, sir.
Jeg vet ikke engang hvor det fører.
Det kan være der jeg oppbevarer det bipolare. Det kan være…
der det har vært… Om du ser noe, kan du skrape det ut? Kan du…
En slags psykisk helse-celleprøve?
Ikke gjør det, du må bøye fingeren.
Som når en baby får noe i halsen.
En rett finger dytter det for langt inn,
men en bøyd finger vil få det ut.
Jeg liker den vitsen. Den går for langt,
men man lærer noe som kan redde liv.
Jeg elsker tanken på at noen om noen år sier:
"Var det ikke for den pikkvitsen, hadde ikke niesen min vært her."
Det villeste som skjedde er at mamma døde av kreft.
Dere hadde nesten glemt det.
Så giftet pappa seg på nytt, og så fikk stemoren vår kreft.
Det går bra med henne. Ville ikke gjort det mot deg to ganger, sa Gud til pappa.
Straks stemoren vår fikk det, sa jeg og søsknene fine: "Dæven.
Gir pappa folk kreft?"
Vi trodde han var kreftfremkallende. "Vi tror han gjør det med mikroen."
Hadde han felt enda en, hadde vi skrevet en advarsel på sjekkprofilen hans.
Noe helt grunnleggende:
"Kjemikaliene her har forårsaket kreft.
Bruk på eget ansvar."
Noen tror visst ikke på at hun lever.
Hun har det helt fint. Hun er glad og frisk, en flott dame.
Vi kaller henne faktisk mamma, for ingen brukte det da de giftet seg.
Vi sa: "Ja, vær mamma, samme det."
Om rektoren deres sluttet
og dere fikk en ny, ville de ikke ha sagt: "Dette er Lisa."
La henne være rektor, stillingen er ledig.
Pappa giftet seg dessuten på nytt veldig raskt.
Han håpet nok at han klarte å bytte dem ut på Indiana Jones-vis
før noen merket noe.
Som når hamsteren din dør og foreldrene dine ikke vil ta praten om døden,
så de bare kjøper en ny en.
"Det er Connie, hun bare biter nå." Det var litt det han gjorde.
Men med mødre.
Jeg pleide aldri å snakke om mammas død fordi jeg ikke ville gjøre folk beklemte.
Og de fleste av oss med barndomstraumer, altså de fleste her…
Om du tenker: "Jeg tror ikke jeg har noen, jeg hadde en god barndom.
Og dette standupshowet? Det er ikke så morsomt for meg."
Bra.
Jeg håper dette er ditt livs verste kveld.
For det høres ut som om det har vært grei skuring,
og du trenger kanskje litt perspektiv.
De fleste har barndomstraumer, og som voksen tenker man:
"Nå slipper jeg å tenke på det igjen.
Se på alle nøklene mine. Verden ligger for mine føtter."
Så man begynner å skyve alt det mørke man opplevde
langt ned, til man ikke tenker på det mer.
Og det går bra lenge.
Helt til en dag
der du slår tåa i fortauskanten
og begynner å gråte ukontrollert på gata
og tenker: "Ok, dette handler om noe annet."
Jeg oppbevarte alle traumene mine i den tåa.
Så slo jeg den, og nå er det overalt.
Her borte."
Og om du ikke tar deg av de greiene, vil de påvirke deg på måter
du ikke engang er bevisst på.
Jeg innså at siden moren min døde ung,
har jeg en irrasjonell tro på at jeg også skal dø ung.
Jeg har derfor levd på en intens og usunn måte
hele voksenlivet. Jeg kan ikke ta pauser, jeg må jobbe hele tida,
jeg må nå disse målene, ellers er jeg et null.
Jeg forlovet meg fordi jeg tenkte:
"Jeg må bli gift før jeg dør!"
En sexy måte å fri til noen på.
Jeg kaller det A Walk to Remember , det er liksom min greie, og…
Jeg og eksforloveden holdt ikke sammen.
Jeg hater å måtte si det ordet. Høres ut som en trylleformel.
"Eksforlovede!" Helt forferdelig.
Vi er ikke venner,
men han er et godt menneske.
Har noen datet noen rett før de finner ut at de er bipolar?
Det er det som kalles "Herrens arbeid".
Jeg var en flott partner om ingenting gikk galt.
Om ingenting gikk galt var jeg helt super.
Men om én ting gikk galt…
Rene marerittet.
Jeg var som de piggene man kjører over når man leverer tilbake leiebilen.
"Bare du beveger deg framover vil alt gå bra.
Men om du rygger litt, skjærer opp dekkene dine."
For så å si: "Hva? Jeg har hengt opp et skilt."
Og du bare: "Jeg vet jeg tabbet meg litt ut, men denne reaksjonen er…
Andre fartshumper reagerer ikke slik."
"Så vær sammen med henne!"
Jeg synes det er rart når ekser prøver å være venner og sier:
"Vi kan henge sammen, spise fro-yo." Og du bare: "Fro-yo?
Jeg vet hvordan du smaker.
Jeg vil ikke spise yoghurt med deg, din psyko.
Har de smaken "Kevin etter en løpetur" på Yoghurtland?"
Det har de, det er salt karamell, men likevel.
Jeg reiste hjem etter at jeg brøt forlovelsen
i anledning den høytiden som ikke fornærmer deg, og…
mange av vennene mine etablerer seg. Noen av dem bare slår seg til ro.
Dere vet de parene?
Alle kjenner et sånt par
der den ene er mye deiligere
og kulere enn den andre i paret.
Jeg kaller sånne par rosiner med sjokoladetrekk.
Man kan jo kombinere de to tingene hvis man vil.
Men når man ser dem, tenker man: "Sjokolade, hva holder du på med?
Du kunne ha vært sammen med karamell, marshmallow,
peanøttsmør, som jeg har hørt fjerner depresjon…
og du vil være sammen med rosin?"
Ikke ta det ille opp, rosin, vi elsker deg. Du er naturens godteri.
Men du hører sammen med havregrøt, det vet du vel?
Dette føles ikke bra,
eller? Er du ikke redd for
at noen vil komme og suge sjokoladen av deg?
Nå ser parene i publikum på hverandre og bare:
"Er jeg sjokolade eller rosin?
Vi er begge sjokolade, ikke sant, kjære?
Vi er sjokolade dekket av sjokolade. Jeg er fyllet og du er skallet.
Om du forlater meg, blir det bare søl."
Noen av dere tenker: "Jeg er havregrøt, og det er greit for meg."
Jeg snakket med min lykkeligste gifte venn
etter bruddet. Ikke gjør det.
Sånne husker ikke hvordan det er å ha kjærlighetssorg.
Hun sa: "Hva skal du gjøre nå? Har du møtt noen?"
Og jeg: "Nei, jeg skal fokusere på jobben en stund."
Og hun bare: "Kan du ikke fokusere på jobb og et forhold samtidig?"
Og jeg: "Hvordan forklarer jeg dette
på en måte du forstår? Hvorfor kan jeg ikke fokusere på jobb og et forhold?
Har du vært på motorveien
og opplevd at trafikken stopper i din fil og flyter i den ved siden av,
så du skifter fil, og da stopper trafikken i den og starter i den ved siden av.
Så du skifter tilbake, og da stopper trafikken i den og flyter i den du var i.
Og etter et par ganger fram og tilbake, tenker du:
"Ok. Er det meg?"
Og hun sier: "Jeg skjønner det ikke helt, John og jeg tar bare samkjøringsfeltet."
Og jeg bare: "Hvor er ungen din? Jeg skal miste den!"
Jeg gikk inn i et nytt forhold ganske raskt etter bruddet.
Det var ikke med overlegg.
Mange rundt meg sa: "Du bør forbli singel en stund.
Kanskje få deg en katt." Og jeg bare: "Nei takk."
Jeg har aldri fått bedre selvfølelse av å samhandle med en katt.
De reagerer på folk slik jeg reagerer når jeg ser jenter
fra ungdomsskolen på Target.
Sånn…
Å nei! Sånn er alle katter.
Jeg vil ikke komme hjem til den energien.
Men jeg var ikke ute etter et forhold, bare en sexy flørt.
Det går sjelden bra for meg siden jeg har et koselig ansikt
folk synes de burde bygge et liv med.
Når jeg sier: "Vi kan ligge eller noe", sier gutter: "Nei da,
men du kan få møte moren min.
Du ser ut som en som er bedre til det enn sex."
Og de tar ikke feil.
Jeg kan møte moren din dagen lang.
Mødre liker meg kjempegodt.
For noen år siden datet jeg en fyr, og vi hadde problemer.
Jeg spiste lunsj med moren hans og ba om råd,
og hun la hånden sin på min
og sa: "Sønnen min er lik faren sin.
Kunne jeg reist tilbake i tid,
vet jeg ikke om jeg hadde giftet meg med faren hans igjen."
Og jeg sa: "Redder du livet mitt på denne Panera Bread-kafeen?"
Det var som når en eldre rollefigur ofrer seg selv på film.
Hun Gandalf-et meg.
"Fly, din tosk!"
Hun var en dårlig mor og en dårlig kone, men en veldig god venn.
Herregud! "Hoes before sons" , eller hva? Jeg tenker på henne hver dag.
Typen min var heller ikke ute etter et forhold.
Streite menn er vanligvis ikke det.
Damer overraskes når de finner en som får henne til å komme,
streite menn når de finner en
som kan få dem til å føle ekte følelser.
Damer bare: "Han fikk meg til å komme tre ganger."
Og menn: "Altså,
jeg bare liker henne, kompis.
Vi snakka hele dagen, jeg ville ikke slå henne. Sprøtt!
Hun er liksom vennen min. Jeg har lyst til å slikke hjertet hennes, tror jeg."
Streite menn blir så stolte over seg selv når de forelsker seg.
De bare: "Jeg elsker deg.
Ja da, kompis. Jeg visste du ville komme dit."
Og med kvinner: "Jeg elsker deg.
Igjen? Dumme kjerring.
Du skulle jo elske deg selv først, du hopper stadig over den delen!
Det er spis, be og så elsk!
Herregud. Det går bra, vi prøver på nytt om halvannet år."
Typen min er sju år eldre enn meg,
for jeg hadde noe å hevne meg mot pappa for.
Eldre menn er bare bedre.
Man trenger aldri å be dem om å kjøpe Pepto-Bismol,
de har det alltid liggende.
De finner det fram etter middagen. "Vil du ha litt rosa juice?"
"Ja takk. Skål."
Eldre menn kaller deg ikke "søt" eller "digg".
De kaller deg "vakker", "nydelig", ting med stavelser,
ting en fyr i 20-åra hadde trengt en stund til å lære seg.
Eldre menn er heller ikke søte eller digge. De er kjekke,
distingverte, som gamle bilder av bestefar du ikke bør se så lenge på.
Har dere funnet et slikt et i en støvete eske?
Du bare: "Hvem er det? Oi, det er galt. Ok."
De er ikke familien din på de bildene ennå.
De er bare fortiden, det er en gråsone.
Det blir verre. Har dere sett ungdomsbilder av foreldrene deres?
Når du blir litt sur
fordi du vet at de aldri ville ha datet deg?
Jeg så et bilde av pappa fra studietida og ble kjempesur.
"Du ville ha forlatt meg på en drive-in, din Danny Zuko-dritt!
Jeg kan ikke klemme deg på et år og vil ikke snakke om det."
Det er kleint å gå inn i et nytt forhold når man har brutt en forlovelse.
Man føler at man aldri kan si klissete romantiske ting igjen.
Man føler at man bringer ulykke over det.
Du besvarer "jeg vil være med deg til evig tid" med "hadde ikke det vært noe?
Jeg kan ikke bruke E-ordet lenger,
men jeg må bygge opp kreditten min igjen…
Ditto, kompis.
I et nytt forhold må du fortelle en ny person hva du liker i senga,
og du vet bare hva du liker fordi en annen gjorde det med deg først.
Men du kan ikke si det sånn. Du må ta den lille dansen:
"Vet du hva som hadde vært gøy?
Tanken har aldri slått meg før.
Vet du hva kroppen din inspirerer meg til å gjøre nå?"
Mens du tenker:
"Gjør det som Craig. Kan du ikke gjøre det som Craig hver gang?
Det var den eneste tingen han gjorde riktig.
Kan vi ikke bare ringe ham og spørre?
Vi er jo voksne mennesker.
Vi tilbakestilte jo ruteren forrige måned.
Det er det samme. Han er bare stemmen i telefonen med passordet.
Det er alt han er for meg nå.
Nei, selvfølgelig blokkerte jeg ham.
Men når man blokkerer et nummer, lagrer telefonen det i en annen mappe."
Noen her vil krangle i bilen, ikke alle visste det.
Man må kunne si hva man liker i senga, og vite hva man kan si og ikke.
Jeg har i flere år sagt at jeg liker det litt røft i senga.
Jeg sier det ikke sånn, jeg sier: "Å, jeg er skada."
Ikke si det om du er en streit mann. Om en streit mann sier det, kom deg unna.
Han vil ha tærne dine i en pose.
Iblant tror man at man liker noe man ikke liker. Jeg trodde jeg likte griseprat,
men jeg liker bare grisete setninger vi ble enige om tidligere.
Du sier at du liker griseprat, og når de sier noe,
sier du: "Nei, den der er ikke godkjent."
Jeg hadde en gang sex der jeg satt øverst, og fyren sa:
"Se på deg!"
Som om jeg tok mine første steg.
Jeg bare: "Hent kameraet, pappa,
for jeg setter meg aldri opp der igjen."
Slapp av, foreldrene ser ikke på standupshowene mine lenger.
Slapp av. Ingen kristne foreldre vil se sin datter
snakke om depresjon og pikk i en time. De synes ikke det er gøy.
Foreldrene mine har ikke sans for mørk humor.
Det har jeg, og det er jeg glad for.
Kan man le av det mørkeste som har skjedd en
mens det fortsatt skjer med en,
er det iblant det som får en gjennom det.
Her er en vits de ikke vil like:
Visste dere at når man ringer en hjelpetelefon for selvmordstanker
og man blir brutt, ringer de ikke alltid opp igjen?
Man skulle tro de ville gjort det, men iblant bare ringer de i en bjelle:
"Mistet en til, da var det lunsj!"
Noen av dere tenker: "Har det skjedd?" Ja,
for noen år siden, og det var hysterisk morsomt.
Jeg lå på gulvet på et hotell
og tenkte: "'Ghosta' hun meg mens jeg prøver å 'ghoste' meg selv? Altså…
Jeg har blitt avvist med 'lest', men aldri for å dø. Den var ny.
Den var brutal."
For alt jeg vet er det det de frivillige blir lært opp til.
"Noen netter
får vi for mange anrop.
Fredager er travle. I de situasjonene
må man bruke dømmekraften din.
Jeg pleier å vente på et privilegert-hvit-jente-navn,
som Chelsea, Kelsey, Taylor.
Det er fisken jeg hiver uti igjen, som jeg håper klarer å svømme videre selv."
Hva skal jeg gjøre, gå på Yelp?
"En stjerne, jeg tok livet av meg.
Dere vil ønske at jeg gjorde det etter denne anmeldelsen."
Jeg tok den vitsen i Texas nylig,
og det var en hvit jente på min alder i publikum som sa:
"Og ventetiden er latterlig!"
Og hun har rett. Jeg mener at om man er en som ofte ringer inn,
bør det finnes et fordelsprogram.
Som når man er lojal mot et flyselskap.
Hjelpetelefoner burde ha det.
"Vennligst tast inn medlemsnummeret ditt."
"Velkommen tilbake… Taylor.
Takk for diamantmedaljestatusen din.
Du er nå nummer tre i køen.
Vil du oppgradere og sparke en annen ut?
Foreldrene mine er fortsatt svært religiøse.
I oppveksten min
insisterte pappa på å be høyt når vi skulle spise ute,
og det er helt greit, men fatt deg i korthet.
Men han ba lange bønner fulle av personlige detaljer
ingen ved bordet hadde skrevet under på.
Puberteten blir tøff når faren din i full offentlighet sier:
"Takk for at du samler oss her, Herre.
Takk for at Taylor er en kvinne nå
og får hjelp med matten." Og jeg bare:
"Kan du la være å fortelle hele Chipotle at jeg blør og ikke kan subtrahere?
Jeg tror Gud vet det."
Jeg har ikke dårlig samvittighet for å fortelle vitser om dem, for når de sier:
"Må du lufte skittentøyet vårt foran fremmede?"
Svarer jeg: "Hometown Buffet, 1998.
Du fortalte alle i nærheten
at jeg bæsjet på meg kvelden før.
Jeg kan si hva jeg vil."
Jeg er ikke religiøs lenger.
Noen av vennene mine har blitt religiøse i voksen alder, og det er opprørende.
Om du vokste opp som religiøs og ikke er det lenger, og vennene dine
blir det, føles det som om Gud er den kjipe eksen din
som nå skjerper seg for vennen din.
Og du må bare se det skje på Facebook.
"Har du møtt Gud? Han er fantastisk."
Og jeg: "Ja, jeg vokste opp med Gud, han er en drittsekk.
Sa han at du er ødelagt og at du trenger ham?
Det er greia hans. Det er det han gjør.
Han sier det til alle.
Ikke drikk det han gir deg. Gjør det,
og plutselig spiser du legemet hans. De har et helt system
i det guttekollektivet de kaller kirke.
Hvem andre bruker romertall?"
Det høres ut som om jeg hater oppveksten min.
Og det gjør jeg, men…
Nei da. Om jeg måtte komme på noe som var positivt med en religiøs oppvekst,
hadde jeg sikkert med nok tid og penger, men…
Det ga meg alvorlige tillitsproblemer
og gjorde meg rar
på måter jeg fortsatt utforsker.
Jeg fant for eksempel nettopp ut at jeg onanerer feil.
Jeg rygger unna. Ok…
I oppveksten min hadde vi ungdomsgrupper i kirka. Der sa de:
"Ikke ha sex." Og vi bare: "Nei da, nei da."
Og så sa de: "Ikke engang onaner."
Og jentene bare: "Ok, vi visste ikke at vi kunne det engang."
Og guttene: "Hvorfor ikke?"
Og…
De forklarte det slik for oss…
Ungdomspresten sa:
"Det er ikke selve handlingen som er en synd, ok?
Ikke engang orgasmen. Har dere en våt drøm,
takk Gud for gaven og ha en fet dag.
Men hva tenker dere på når dere gjør det, gutter?
Det er det som er synden.
Begjæret i hjertet.
De urene tankene i hodet.
Det er det som er synden."
Så når jeg ble voksen og ville onanere, tenkte jeg: "Greit,
om jeg lar være å tenke på noe…
…kommer jeg sikkert til himmelen likevel.
Bare tøm hodet, få det gjort.
Ses snart, Jesus, ikke sant?
Ikke rør noe annet enn lammet."
Så jeg har gjort dette hele voksenlivet.
Vennene mine ber meg meditere, og jeg bare: "Jeg tror jeg gjør det."
Og jeg mener hele voksenlivet mitt.
Jeg onanerte ikke før jeg ble voksen.
Så redd var jeg for å havne i helvete.
Jeg fikk min første orgasme med kjæresten min i studietiden.
Ganske flaut å få sin første orgasme fra en annen person.
Det er som når en boligmegler viser deg ditt eget hus.
"Og her borte er det et bad til."
Du bare: "Et bad til?"
"Du har bodd her i 19 år,
har du aldri snoket rundt selv?"
"Én gang, men jeg trodde Jesus ville bli sur.
Jeg eier egentlig ikke dette stedet,
jeg bare leier det fra han der oppe, og…
om jeg oversvømmer kjelleren,
får jeg ikke tilbake depositumet.
Er det noe annet du vil vise meg?"
"Ja, la meg vise deg ringeklokka." "Er ringeklokka viktig?"
Og hun bare: "Ringeklokka er det eneste som betyr noe.
Ingen slipper inn uten å ta på ringeklokka."
"Men jeg har tatt på den." "Du presset ikke hardt nok."
Jeg har onanert sånn hele voksenlivet,
og jeg nevnte det nylig for en venn.
Iblant sier man noe man angrer på med en gang.
Jeg bare sa det i brunsjen. "Jeg tenker ikke på noe når jeg gjør det."
Og hun bare: "Hva?" Hun la fra seg gaffelen. "Hva?
Tenker du ikke på noe?" Og jeg: "Jeg tenker jo på noe."
"Hva tenker du på?"
"Jo, 'nesten der, tar meg god tid', liksom.
Biltur-tanker, liksom. Som…
'Vær stø på hånda, ikke sovne av.
Gleder meg til å komme fram så jeg kan spise.
Får skynde meg, Taco Bell stenger snart.'"
Og hun bare: "Det er jo kjemperart, hvorfor ser du ikke bare på porno?"
"Jeg liker ikke porno." Når jeg ser på porno, tenker jeg:
"Må man barbere seg der også? Jeg er sliten og kald."
Jeg er ikke imot porno. Jeg er ikke en sånn som sier:
"Porno ødelegger forhold."
Jeg føler det ikke sånn.
Jeg datet en som likte massasje-porno,
der massøren pulte klienten etterpå.
Så når vi hadde sex
fikk jeg av og til en massasje!
Det er et eksempel der porno er til ens fordel!
Men vennen min var skrekkslagen. Hun sa: "Taylor,
denne munkeonanien du holder på med
er mye rarere
enn noe porno jeg har sett, og jeg har sett det meste.
Det fins så mange ulike pornoalternativer på nett nå,
bare dra hjem og google 'porno for kvinner', ok?
Bare gjør det. 'Porno for kvinner'."
Så jeg dro hjem og gjorde det
for å ikke være rar i brunsjen.
Mange overraskende ting dukket opp.
Det første som dukket opp,
var en link til Disney+ der alle Avengers-filmene er.
De hopper for mye rundt for meg. For mange storylines.
Rett fra Loki til Captain America? Jeg må starte på nytt.
Og nå er det en vaskebjørn der?
Nei.
Det andre som dukket opp da jeg googlet 'porno for kvinner',
var en side der ekte par
laster opp amatøropptak. Ja,
ekte bare som bare: "Ja, vi er så lykkelige og forelska
at vi tenkte at vi kunne filme oss ha sex
og legge det ut på nett for deg, en ensom person.
Fungerer det? Er du våt?"
Og du bare: "Ikke på rett sted, nei.
Men gratulerer, dere har visst noe helt unikt."
Det siste som dukket opp,
er noe som kalles lydporno.
Det er ikke noe visuelt, bare lyd.
Ingen pornostjerner, bare en pornostemmeskuespiller
som snakker deg gjennom en sexy situasjon.
Som en podkast, bare ikke lytt mens du kjører.
Og siden det er "for kvinner", er det vel en story der?
De sjekker det ikke.
De roper ikke inn i mikrofonen: "Nå er den ute!" De leder
en pent inn i det.
Den jeg fant er 20 minutter lang.
Jeg kan sende den til deg om du sender meg en DM.
De første 12 minuttene
er handlingen bare at en mann roer deg ned
etter at du har vært i en bilulykke.
Det er forspillet.
Og dere, jeg kom så kraftig. Jeg…
Altså,
jeg kom ikke engang til sexdelen.
Det var selve trøstingen. Han bare: "Pust med magen, slapp av.
Forsikringsselskapet finner ut av det."
Jeg bare: "Herregud, ja! Det er derfor vi har forsikring!"
Da han hadde kommet til: "Hva mer kan jeg gjøre? Slikke deg?"
sa jeg: "Nei da, jeg har Allstate, jeg er i de beste hender."
Tusen takk, Boston, dere var helt fantastiske.
Tusen hjertelig takk.
Jeg setter virkelig pris på dere. Tusen takk.
Dere var fantastiske. Tusen takk, seriøst.
OM DU ELLER NOEN RUNDT DEG SLITER
ELLER HAR SELVMORDSTANKER,
FINNES RESSURSER PÅ - WANNATALKABOUTIT. - COM
Tekst: Anja Keilen