Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
En varm applåd för Taylor Tomlinson!
Tack så mycket!
Tack!
Tack så hemskt mycket!
Tack!
Jag uppskattar så mycket att ni är här. Det har varit några tuffa år.
Jag skaffade lugg vid ett tillfälle. Det var mörkt.
Jag ville inte ens, folk måste bara titta till mig.
Och det fungerar, förresten.
En selfie med lugg
och folk skriver: "Eld-emoji. Kör hårt!" Sen messar de en:
"Mår du bra?"
Det här gjorde jag. Jag skaffade lugg
och två dagar senare tog jag svamp för första gången.
Så fort som jag tog svamparna
tänkte jag: "Jag borde ha gjort det här innan."
Jag skulle väl inte ha skaffat lugg om jag förlät mig själv?
Men vet ni vad? Att ha lugg känns exakt likadant som att ta svamp.
Hela tiden kollar man på ens vänner och säger: "Ser jag konstig ut?
Ni berättar väl om jag ser konstig ut?
Annorlunda på ett dåligt sätt?
Nej, jag ångrar mig. Jag vill inte göra det.
Är det för sent?
Okej, jag kan vara den här människan."
Jag började med terapi igen. Går nån i terapi?
Mest kvinnor. Det är problemet.
Det är svårt att hålla på.
En terapeut sa att när jag närmar mig folk
tenderar jag att sabotera för mig själv. Skitsnack, tänkte jag,
så jag ghostade henne.
Och sen jag gick äntligen tillbaka
för jag hade dejtat tillräckligt många
som alla gav mig exakt samma feedback om min värdelösa personlighet.
Den där romantiska andelen när man tänker:
"Hoppsan! Kanske ligger felet hos mig!
Recensionerna har kommit och de är… samstämmiga.
Fasiken också."
Efter ett hemskt uppbrott för några år sen insåg jag att:
"Okej, Taylor. Fem av fem killar tycker alla att när jag bråkar
så beter jag mig som en tvättbjörn som fastnat i en soppåse.
Det är nog dags att skaffa lite Klonopin
och ta en rabiesspruta."
Jag är fullt medicinerad nu.
Nån annan? Anti-depressiva?
Medicinering?
Härligt. Vad tar du? Högt.
Zoloft, Lexapro. Oj!
Titta på oss. Hela gänget är här!
Jösses! Jag tar också nåt.
Jag säger aldrig vad, det är väldigt personligt, men…
Skoja. Det är några saker.
Jag tar Klonopin mot panikångestattacker.
Jag är så glad över det, eftersom innan
jag fick det brukade jag få panikattacker
när jag skulle vara nånstans,
vilket är sämsta läget att få dem för då måste man bara
klämma ihop, som om man vore bajsnödig.
Ni vet, man tänker: "Okej,
60 % av det är ute ur systemet.
Jag är inte färdig men jag måste till jobbet.
Jag tar resterade 40 senare
eller så tar jag det stora båset vid lunch om ingen är där."
Jag fick nåt annat för sömnen
eftersom jag har nattskräck. Det finns inget kul sätt att säga det.
"Jag vaknar och skriker…"
Sömnpillren är fantastiska.
Mardrömmarna försvinner inte men man hålls nere medan man drömmer dem.
Det låter illa men förr brukade jag vakna mitt i och vara livrädd
och nu hålls jag sövd
tills mardrömmens naturliga slut,
vilket ger en nån form av avslut.
"Åh, han knivhugger mig i slutet.
Okej, en vändning, M. Nightmare Shyamalan."
Jag trodde att jag tog antidepp.
Det gjorde jag inte.
De var tydligen mot humörsvängningar
och de används som antidepressiva.
En rolig grej om receptmediciner.
Allt som de skriver ut används för typ fyra olika saker.
Så man vet inte riktigt hur det ligger till hos en
tills man hittar en kombination som fungerar
och sen googlar alla sina piller på egen hand.
Så efter åratal av försök och misstag
upptäckte jag en kombination som fungerade,
och för ett halvår sen googlade jag det.
Och det visar sig att allt som jag tar
främst används mot bipolär sjukdom.
Så jag fick till min psykiatriker och sa:
"Tror vi att…?"
Och hon sa: "Åh, absolut!"
Och jag sa typ: "Är det såhär ni meddelar folk om det?"
Och hon: "Nej, självklart inte. Vi visste inte.
Jag är glad att vi kom underfund med det." Och jag sa typ: "Vi?"
Jag sa: "Visste du inte att jag var bipolär?"
"Vi trodde att vi behandlade ångest, depression."
Jag sa: "Okej. För det här känns lite som
när man lägger hundens medicin i en ost."
Jag sa: "Jag vet inte vad jag känner kring den här diagnosen."
Hon sa: "Om du mår bättre av det, säg inte
att du är bipolär utan säg att du har bipolär sjukdom."
Vilket känns ungefär som:
"Jag sa att du beter sig som en bitch."
Jag är glad över att veta att jag är bipolär.
Jag har ju rädd medicin, jag har en humörring, jag hanterar det.
Men det var svårt att svälja till en början.
Och jag har svalt många piller.
För när man väl får reda på nåt sånt
tänker man: "Ska jag berätta för nån?
Borde jag berätta?
Och om jag gör det,
är jag snygg
och/eller talangfull nog att vara en inspiration?"
Jag har en grej och nån annan har samma grej
och de får reda på att jag har den,
kommer de att må bra eller dåligt av den informationen?
För när jag fick diagnosen listade jag namn.
Typ: "Vet du vem mer som är bipolär?
Selena Gomez."
Jag tänkte: "Jag mår lite bättre av det.
Hon är väldigt fin.
Okej. Jag kan vara bipolär."
Jag växte inte upp
i ett hem som var sådär medvetet om psykisk hälsa.
Vi var så religiösa.
Jag vet inte om ni nånsin har försökt berätta för er konservativa pappa
att ni har problem med psykisk ohälsa. Det går inte så bra.
I high school sa jag: "Pappa, jag är nog deprimerad."
Och han sa: "Du måste få i dig lite protein, ta en sked jordnötssmör."
Det finns många pappor som bara kallsvettas i livet just nu,
och håller om en burk jordnötssmör, som om det vore lösningen,
som en livboj i stormen.
"Det går över!"
Det enda rådet som jag fick av pappa
när jag hade panikattacker
och inte visste vad de var.
Jag sa: "Jag vet inte vad jag ska göra."
Och han sa: "Okej.
Allt som jag säga är att när du känner sådär,
gå så långt bort från människorna som du bryr dig om…
tills du känner annorlunda."
Det är rådet som man ger en varulv…
"Spring in i skogen tills du slutar vara ett monster.
De får inte se dig förvandlas. De kommer aldrig att acceptera dig."
Vänner skrämde mig också när jag skulle ta medicin.
De sa: "Jag testade antidepp.
Jag kände mig inte som mig själv."
Och nu när jag tar dem säger jag: "Samma här! Det är underbart."
Jag känner mig som mig själv.
Det känns bara som att nån sitter på mig mig nu och säger:
"Tyst nu. Du förstör allt.
Vi försöker hjälpa dig.
Du skulle ha varit gift vid det här laget om du bara höll käften.
Minns du? Ja, vi också. Vi försöker hjälpa dig. Sov nu.
Välj ett annat äventyr."
Och de varnar en om sidoeffekterna med medicinen.
"Din sexlust kan sjunka."
Och visst har jag upplevt det sen jag började
men jag kan inte säga om min sexlust har sjunkit
eller om mitt självförtroende har stigit.
Förstår ni?
Typ, har jag inte lust eller behöver jag bara inte bekräftelsen? Vad är det?
För depression drar ner en på knäna
och man tänker: "Medan jag är här nere kan jag lika gärna få nån att må bra.
Jag vill inte gå miste om en tabbe."
Om du inte skrattar, grattis till ditt serotonin.
Och om du tänker: "Serotonin?" Oroa dig inte. Du har tillräckligt.
Jag var osäker på om jag skulle prata om det här
men jag behövde nytt material och tänkte: "Rea! Allt ska bort."
Nej, jag var förvånad över
att jag kände så, för jag är ganska öppensinnad.
Och ingen ska behöva må dåligt
över att få en diagnos
för det är bara info om dig
som hjälper dig att ta bättre hand om dig själv.
Det är inget fel att vara bipolär.
Det är som att inte kunna simma.
Det kan vara pinsamt och göra det svårt att ta en till vissa platser.
Men det finns armpuffar.
Och om man kan tar sina armpuffar
kan man ta sig var fan man vill.
Jag vet att vissa av er tänker: "Men Taylor,
döms jag inte för armpuffarna?"
De människorna bryr sig inte om ditt liv,
så skit samma?
Och de människorna kan dra lite åt helvete.
Jag vet inte.
Med det sagt, du måste ta armpuffarna
för det är töntigt att inte kunna simma,
gå till simhallen
och hoppa i den djupa delen och göra det till de andras problem.
Plaska runt och säg: "Det är bra" De säger: "Drunkning."
Sen dyker nån snygging i och hjälper dig.
Och du säger: "Jag kan ju simma."
Och de säger: "Nej, du håller honom under vattnet.
Du använder Kevin som armpuff
och det är inte snällt mot Kevin."
Sen flyter nån förbi på rygg.
"Vad var det?"
De säger: "De är en vars föräldrar stöttade deras barn i bassängen…
tills dödsrisken inte längre finns.
Här är dina armpuffar."
Det var nervöst att berätta
för mina vänner, vad de skulle tänka om mig?
Sen berättade jag och ingen tänkte nåt
och det var ganska förolämpande.
Folk har ju sagt att de är bipolära
och jag har varit: "Du? Skämtar du?"
Sen berättar jag för mina vänner och de tänker: "Det låter rimligt.
Nu trillade polletten ner."
Jag berättade för Dustin, en av mina bästa vänner,
och han sa: "Tja, din psykiska ohälsa var som ditt andranamn.
Jag visste inte vad det var men jag visste att du hade ett."
Den var trevlig.
Samma feedback fick jag ju inte från mina amorösa partner.
Det var inte det som fick mig att söka hjälp.
Alla ex-pojkvänner har sagt att jag har problem med tillit
vilket är nåt som lögnare säger när man misstänker dem.
"Du har problem med tillit." Du har en snygg kollega och en låst telefon, så…
Jag har problem med tillit men de är förtjänta.
Helt förtjänta.
Nån var otrogen mot mig i college. Min pojkvän
låg med sexarbetare bakom min rygg,
eller prostituerade om du är gammal och inte vet att man inte får säga det längre.
Ibland blir den äldre publiken förvirrad:
"Vad är en sexarbetare?
Är det vad mitt barnbarn gör på Instagram?"
Och man säger: "Nej, hon är bara snygg. Det är en skönhetslåda.
Det är annorlunda, inte samma sak.
Det är inget jobb.
Det är inte på riktigt." Man får inte säga prostituerad längre.
Att göra det är som att kalla en komiker för clown.
Tekniskt sett är det inte fel men du är ett svin, så…
Jag berättade för min terapeut om otroheten
och hon sa inte vad jag ville höra,
nämligen: "Gumman, stackars dig, sessionen är gratis."
Istället säger hon: "Det kanske är en självförverkligande profetia."
Och jag sa: "Jaha!" Och hon sa: "Nej, det är inte bra."
"Kan du inte säga att jag har en självförverkligande profetia?
Är Selena Gomez en självförverkligande profetia?"
Sen sa jag: "Vad betyder det ens?"
Och hon sa: "Ibland förväntar vi att nån ska behandla oss illa
så vi behandlar dem som om de skulle göra det, tills de gör det.
Du trodde att nån skulle vara otrogen så du behandlade honom efter det
tills han faktiskt var otrogen mot dig, och sen tänkte du: 'Där ser man.'"
Och jag sa: "Jaha…
Jag är alltså en häxa."
Och hon sa: "Nästan, du är en bitch."
Och jag tänkte: "Ja, ja. Allt jag hörde var Gryffindor!"
Jag jobbar med min tillit.
Det var mycket värre i början. Jag sa till terapeuten första sessionen:
"Killen som jag dejtar svarar mig när jag ringer och säger 'hej, vackra du?'"
Och hon sa: "Vad är problemet?" Jag sa: "Jag vet inte riktigt än.
Men när jag får reda på vem 'vackra du' är…"
Hon sa: "Kan det vara du?"
Jag sa: "Förlåt, vi är väl här för att jobba?"
Jag är väl rätt så söt nu men jag var ett fult barn med ärliga föräldrar
och sånt går djupt in i benmärgen.
Var man ful med ärliga föräldrar
så bryr man sig inte hur attraktiv man än blir,
om nån säger typ: "Vad fin du är idag." Då tänker man:
"Ja, ja. Jag vet vad sanningen är."
När jag var tio frågade jag pappa: "Är jag fin?"
Och hans svar var: "Hör du,
jag är väl inte den snyggaste mannen?
Nej, men varje morgon vaknar jag och försöker.
Jag tar en dusch, tar på mig en fin kostym
och jag gör dugligt av mig!"
Och sen gick han till jobbet.
Och jag blev väl komiker.
Det var hans svar till hans tioåriga dotter.
"Du och jag, potatisnylle, de är korten som vi fick.
Var ren och klä dig väl,
det är allt som du kan göra. Sov inte med vått hår.
Ha på dig en hatt ibland, täck huvudet lite.
Det finns för mycket av det."
Jag är fin, jag har ett stort huvud.
Jag vet det för att varje kille som jag har dejtat har sagt:
"Jag älskar ditt stora huvud."
Jag älskar när de ger en komplimang om det som du avskyr mest,
typ: "Jag älskar dina mjuka armar." Och man säger: "Okej…
Jaså? Men jag älskar din konstiga pung, hur känns det?
Hur känns det att accepteras?"
Jag är en mardröm att dejta.
Allt fint som nån säger eller gör - ja, ja.
Jag dejtade en som sa att dejtande med mig var som att boxa vatten.
Jag sa: "För att det är meningslöst
eller för att du ser dum ut när du gör det?"
Han sa: "Hörde du det?" Jag sa: "Ja, den här gången."
Sen var han otrogen mot mig, profetian uppfylldes!
I början av en relation med en kille
antar jag bara att allt fint som han gör
är ett drag som han gör på alla
och jag kommer inte att dras med i den koreografin, min herre.
Jag tänker: "Är det här ditt drag?
Öppnar du bildörren för mig på dejten? Är det ditt drag?
Är det så du gör?
Vad gulligt. Det fungerar säkert på många.
Jaså, är det här ditt drag?
Min farfars begravning och du håller ett paraply över mitt huvud?
Är det ditt drag alltså?
Är det så du gör det?
Lite: 'Hoppsan, bli inte blöt.' 'Hoppsan, det är jag.' Ja, ja.
Det är inte den första rodeon. Jag hade även en morfar.
Jaså, är…
Är det här ditt drag?
Du dör vid min sida på sjuksängen
86 år gammal och håller min hand för all evighet?
Är det här ditt drag? Är det så du får fitta?"
"Vi har varit tillsammans i 60 år."
Jag: "Du är en fuckboy , det vet jag.
Begrav mig inte med honom! Han har dött med andra bakom min rygg.
Jag kan inte bevisa det, kolla hans telefon när han använder bäckenskålen."
Och därav går vi i terapi.
Folk är rädda för terapi - de tror att nån sitter i en stol och säger: "Du är sämst."
Men nej, du sitter i stolen och säger: "Jag är sämst."
Och terapeuten säger: "Jättebra, vi börjar där."
Terapi hjälper dig att förstå varför du är skräp.
Du går dit:
"Här är allt som är sämst med mig."
Och hon sätter upp det på väggen
som om vi löste ett brott tillsammans. Kul!
Sen tar hon lite sån där röd tråd som poliser använder hemma
när att de har avskedats från ett jobb för att de har varit för vilda
och börjar sammanlänka varenda liten dålig grej om en
till varenda motsvarande barndomstrauma,
och man tänker: "Herregud! Det här är anledningen."
Hon: "Det är anledningen."
Och man säger: "Har det lösts sig nu?" Och hon säger: "Gud, nej!"
Och man säger: "Vad gör jag nu då?"
Hon: "Du får komma hit varje vecka
med ditt kreditkort." Och man säger: "Vad? Kommer det aldrig att lösa sig?"
Hon: "Jag vet inte, ta med ditt kreditkort!"
Jag kom underfund med mycket.
Jag är en äter känslor. Jag vet inte om nån annan kan identifiera sig med det.
Coolt, sju stycken.
Alla andra: "Vi äter tills vi nästan är mätta
och sen tackar vi Gud för det.
Mat är bara bränsle för mig."
Om du är en sån, dra åt helvete.
Du får pengarna tillbaka, jag behöver inte ditt stöd.
Jag mår bra.
Om ni inte vet vad det innebär att äta känslor -
man äter för att hantera obekväma känslor.
Om jag är ledsen eller ängslig och vaken vill jag äta för att lugna ner mig.
Om du fortfarande osäker på det
kan man ställa sig några frågor.
Ett, när du äter nachos offentligt,
blir du lite arg att andra människor kan se dig göra det?
Borde nachos komma med ett skynke? Jag tycker det.
Har dina bästa måltider
ägt rum i din egen bil runt klockan 11:00?
Under en flimrande gatlampa?
Har du nånsin ätit en brownie
medan du mådde bra
och önskade att du var ledsen
så att den skulle smaka bättre?
Det är nog fler än sju av oss.
Genom terapi fick jag reda på den dagen i min barndom
då jag blev sån.
Jag var åtta år och åt en bagel i köket
när pappa kom in och sa:
"Du borde lägga ner den där bageln. Jag måste säga en sak."
Och då berättade han att min mamma hade dött.
Så nånstans i min hjärna klickade nånting:
"När man slutar att äta bröd,
börjar folk dö."
Jag gick till fjärde klass som dödsängeln.
Alla sa: "Trampa inte på A-brunnar."
Jag sa: "Slutar du att äta bröd så är din mamma död.
De berättade aldrig om den andra delen…"
Jag läspade när jag var åtta. Jag säger det till er för att ingen sa det till mig.
De drog mig åt sidan ett år senare i skolan.
Nån sa:
"Taylor, du kanske har ett talfel."
Jag sa: "Vad är ett talfel?
Är du säker på det, för att
jag sopar banan där ute."
"Du har inte gjort nåt fel, du uttalar orden lite annorlunda,
du säger 'sh' istället för 'ss',
förstår du?" Och jag sa:
"Jag skulle nog ha märkt det,
om jag sa 'sh' istället för 'sh'.
Hoppas att ni hittar den som ni letar efter.
Har ni fler frågor hittar ni mig på gungbrädan."
Skämt om döda mammor gör folk obekväma.
Jag vet det och om ni är obekväma
vet jag inte vad, ni borde ha jobbat hårdare för att stå här uppe.
Ärligt talat, jag ville inte göra folk obekväma med den informationen.
Så till den grad att jag ljög för alla.
Jag brukade säga att mina föräldrar var separerade
istället för att mamma var död.
Och det fungerade rätt bra
tills nyligen när en vän upptäckte lögnen och blev upprörd.
Hon sa: "Är din mamma död?
Du sa att dina föräldrar var separerade."
Och jag sa: "Jo, men det var de ju!
Av Jesus."
Båda hennes föräldrar lever så hon har ingen aning om hur roligt det är…
Hon fattar så småningom.
Det skämtet tar ett tag.
Lite som cancer, som min mamma fick!
Okej.
Såhär ligger det till, Boston.
Vi har ytterligare sex minuter av döda-mammor-skämt.
Ni tänker säkert: "Sex minuter är långt."
Nej då. Jag har lindat in henne väl.
Jag har begravt min mamma
i en vacker kista med snoppskämt och popkulturella referenser.
Det finns nåt för alla i dessa sex minuter.
Ni kommer att skratta, gråta, glömma bort att hon är död.
Men det är ju mycket för er ute i publiken just nu,
ni tänker: "Vi har hyggligt folk och såna skrattar inte åt döda-mammor-skämt."
Jag säger bara att om du försöker att vara hygglig på en ståupp-show
så slösar du bort din förbannade tid.
Att vara hygglig på en ståupp-show
är som att återvinna på en nöjespark.
Ni är redan här och är en del av problemet, upp med händerna och ha kul.
Jag vet att ni är hyggliga.
"Vi har känt dig i 25 minuter.
Vi avskyr att nånting tråkigt ens har hänt dig en gång."
Tack så mycket, Boston.
Men det tråkiga har ju redan hänt
och nu pratar jag om det i en mikrofon
framför en massa folk som har betalat för att komma hit,
vilket innebär att det tråkiga nu är pengar.
Hade jag lyckats såhär väl
i den här åldern om jag hade en levande mamma?
Åt helvete heller!
Jag skulle lära ut skrivande och älska mig själv
och sitta ute i mörkret med er bönder.
Hon är i himlen, jag är på Netflix. Allt löste sig.
Det där sa jag på riktigt under terapin.
Till vilket min terapeut sa:
"Du borde komma två gånger den här veckan."
Vissa blir ledsna för att jag var åtta.
Men det är en perfekt ålder för att man är för dum för att fatta det.
När jag var åtta
var de enda som hade döda mammor Disneyprinsessor.
Det här suger, men ska jag snart bli snygg?
Sen kom jag in i puberteten:
"Jaha, Gud hatar mig bara, vad tråkigt."
Det var ett skämt. Gud hatar ingen… längre.
Men har ni läst Gamla Testamentet? Jävlar.
Gamla Testamentet är mitt favoritalbum av Taylor Swift.
Det är hit efter hit.
"Tror du inte på mig?
Ormar! Se nu vad du fick mig att göra."
Jag är en tjugoårig, vit kvinna.
Självklart kommer jag att jämföra T. Swift med Herren.
Hon är den enda gud som jag fortfarande tror på.
Gud Gud förnyar inte sina gamla saker
och ärligt talat borde han göra det, för folket som äger det nu är sämst.
Man blir vuxen snabbt när en förälder går bort.
Jag såg en död kropp när jag var åtta, alltså såg jag en död kropp långt före
jag ens såg en snopp.
Och det är inte den rätta ordningsföljden
enligt den Amerikanska Flickkropps-boken.
Fast det borde kanske vara så, för att en snopp är sjuk.
Mycket mer traumatiserande än ens döda mamma.
Så mycket värre! Jag såg min mamma:
"Hon gjorde mellis, nu är hon still."
Första gången jag såg en snopp:
"Herregud! Var är Jabba the Hutts ögon?
Du har inte gjort nåt för mig. Nej.
Jag sa inte Beetlejuice ens en gång!"
Jag inte sett så många snoppar och vill inte se fler
och det är inget mot män, jag är attraherad av er av nån anledning.
Men varje gång man ser en ny snopp har man en justeringsperiod.
Bara en riktigt snabb… och nu är vi tillbaka, okej.
Jag var kvar i förhållanden
för att jag inte var redo för en ny. Jag kunde bara inte.
Jag fick inte grepp om det, bokstavligen och bildligt.
Jag hade det inte i mig, jag kunde ha den i mig.
Och…
Oavsett hur många som man har sett, så känns varje ny snopp
som att hoppa i en kall simbassäng.
"Jag ska bara simma runt, vänja mig vid den här.
Okej, den här går djupare än det andra, men det är lugnt.
Det är lugnt. Vi har ju armpuffarna för såna här tillfällen."
Kontrollera andningen, snygga sommartjejen, du klarar det.
Av de genitalier som finns
verkar snoppen vara vänligare.
Står de upp är de glada att se sig. Viftar de har de aldrig haft sex.
Som en svans där framme.
Jag googlar det.
Jag har aldrig sett en vagina, inte ens min egen. Jag är kristen.
Men av det som jag har hört
verkar det rätt kusligt där nere. Det är ett mörkt, kusligt hål,
ett hål? Ursäkta?
Varje gång nån pullar mig, tänker jag: "Du är tillitsfull.
Inte ens jag vet vart det tar vägen."
Det kanske är där som jag har min bipolära sjukdom.
På riktigt, om du ser nåt av den, kan du skrapa ut den?
Som ett cellprov för mentalhälsan.
Gör inte så. Du måste göra en krok,
som när ett spädbarn kvävs, vet du?
Gör du så trycker du in den för långt.
Men gör en krok av fingret och få med den, så får man ut den.
Jag gillar det skämtet, det går för långt
men man lär sig nåt som kan rädda liv.
Jag älskar tanken på att nån om många år säger:
"Vore det inte för det där snoppskämtet så hade inte min brorsdotter varit här."
Det sjukaste som har hänt är att min mamma dog i cancer.
Ser ni? Ni glömde nästan.
Och sen gifte pappa om sig och min styvmamma fick cancer.
Hon mår bra! Ni ska inte få det en gång till.
Det är Gud som pratar med min pappa.
Så fort som det hände tänkte jag och mina syskon: "Jävlar.
Ger pappa andra människor cancer?"
Han var cancerframkallande: "Mikra ingenting åt honom.
Det är nog så han gör det."
Om han hade tagit en andra
måste vi sätta upp en varning på dejtkontot.
Som ett minimum:
"Kemikalier i denna kan orsaka cancer.
Åk på egen risk."
Folk tror säkert inte på att hon lever.
Hon mår helt bra. Hon är en gladlynt, hälsosam, fantastisk dam.
Vi kallar henne mamma, för att när pappa gifte sig användes det inte.
"Var mamma, vem bryr sig?"
Om er rektor slutade
och ni fick en ny rektor, skulle de inte säga: "Det här är Lisa."
Låt henne vara rektor, platsen är ledig.
Vi var så unga när det hände och pappa gifte om sig så snabbt
att han nog helst hade velat byta ut dem à la Indiana Jones
innan nån skulle märka.
När man är liten och hamstern dör och föräldrarna vill inte förklara döden
så de köper en ny som ser likadan ut
"Nej, det är Connie, hon bits nu." Precis så gjorde han.
Fast med mammor.
Men jag pratade aldrig om det, om att min mamma dog,
för att inte göra folk obekväma.
Och som de flesta med barndomstrauman,
det borde vara alla här inne.
Sitter du här och tänker: "Jag har inga,
jag hade toppenföräldrar, en bra barndom
och den här komedishowen är inte så rolig, tycker jag."
Bra.
Jag hoppas att det här är ert livs värsta kväll.
För det låter som det har varit räkmackor
och att ni behöver lite perspektiv.
De flesta av oss har barndomstrauman
och när man är vuxen tänker man: "Jag klarade det!
Kolla på mina nycklar. Världen är mitt ostron."
Och man trycker ner allt det mörka som hände en som barn,
djupare och djupare tills man inte längre tänker på det.
Och det fungerar ett bra tag.
Fram tills en dag
när man slår i tån på en trottoarkant
och börjar gråta okontrollerbart på gatan
och tänker: "Okej, det här handlar om nånting annat.
Jag höll alla mina trauman i den där tån.
Och jag stötte till den och nu är de överallt.
Härifrån."
Om man inte hanterar det kommer du att påverkas på sätt
som man inte ens är medveten om.
I terapin insåg jag att eftersom min mamma dog ung
har jag en irrationell tro på att jag också kommer att dö ung,
så jag har levt på ett intensivt, ohälsosamt sätt
under hela mitt vuxna liv.
Jag måste alltid jobba, jag måste uppnå dessa mål, annars är jag ingenting.
Jag förlovade mig för några år sen.
"Jag måste gifta mig innan jag dör."
Vilket är ett superhett sätt att fria till nån.
Jag kallar den "Den minnesvärda gången". Det är lite av mitt drag…
Det fungerade på min ex-fästman.
Jag hatar att behöva säga det ordet. Det låter ju som en förtrollning?
"Ex-fästman!" Det är bedrövligt.
Vi är inte vänner,
inte för att han dålig, tvärtom.
Har man dejtat nån precis innan beskedet om bipolär sjukdom
är det känt som "Herrens gärning".
Jag var nog en fantastisk partner om ingenting gick fel.
Om ingenting gick fel tänkte jag att det var underbart.
Men om nånting gick fel,
fullständig mardröm.
Jag var som de där spikarna som man kör över när man lämnar tillbaka en hyrbil.
Så länge som man åker framåt går det toppen.
Men backar du bara lite grann så förstör jag dina bildäck.
Och sen säga: "Vadå? Jag hade ju en skylt uppe."
Och du tänker: "Jag vet,
jag klantade mig, men den här reaktionen…
Andra farthinder reagerar inte sådär."
"Var tillsammans med henne då!"
Vi är inte vänner,
det känns konstigt när ex försöker vara vänner, typ:
"Vi kan hänga, vi tar en frogurt." Och man säger: "Frogurt?
Jag vet hur du smakar.
Jag kommer inte att prova yoghurt med dig, ditt psykfall.
Har de Kevin efter en löprunda, har de den smaken på Yogurtland?"
De har det, det är salt kolasås, men ändå.
Jag åkte hem efter att ha brutit förlovningen
på grund av nån helgdag som inte väcker anstöt hos dig…
Många vänner inrättar sig.
Vissa av dem inrättar sig bara, klart slut.
Ni vet de paren?
Alla känner till ett sånt par
där en av dem är betydligt snyggare
och coolare än den andra.
Jag kallar såna par för chokladrussin.
Man tänker att, så klart kan man blanda dem, om man vill.
Men varje gång man ser dem: "Choklad, vad gör du?
Du kan vara med vemsomhelst.
Med kola, med en marshmallow,
med jordnötssmör, som jag har hört kan bota depression,
men du vill vara med russin?
Ta inte illa upp, russin. Du är toppen, vi älskar dig, du är naturens godis.
Men du ska vara med havregrynsgröt, eller hur?
Det här känns inte bra.
Är du inte rädd varje dag
att nån kommer att suga chokladen från dig?
Och paren i publiken kollar på varandra:
"Är jag choklad eller russin?
Visst är vi båda choklad? Choklad täckt med choklad?
Vi är väl som de små Lindt-grejerna? Jag är den krämiga delen och du är skalet,
du är ju så stark och om du lämnar mig blir jag en röra."
Vissa av er tänker: "Jag är havregrynsgröt och det går bra för mig."
Jag pratade med min lyckligaste, gifta vän
efter uppbrottet, gör aldrig det.
Din lyckligaste, gifta vän kommer inte ihåg hur ett brustet hjärta känns.
"Vad ska du göra nu?
Ska du ut igen? Träffar du nån ny?"
Jag sa: "Nix, jag ska fokusera på min karriär."
Hon: "Kan du inte fokusera på karriär och relation samtidigt?"
Jag: "Hur ska jag förklara det
på ett sätt som du förstår? Varför kan jag inte fokusera på bådadera?
Har du nånsin varit på motorvägen
och trafiken stannar i ens körfil medan den bredvid rullar på,
och så fort man byter så stannar även den
medan den andra rullar på igen?
Så man kör till den körfilen igen
och så stannar den igen medan den andra rullar på.
Efter att ha kört fram och tillbaka säger man till slut:
'Okej. Är jag det jävla problemet?'"
Hon sa: "Jag förstår nog inte
för att John och jag, vi sticker bara in i bussfilen.
Och jag sa: "Var är din bebis? Jag vill tappa den!"
Jag började faktiskt en ny relation rätt snabbt efteråt.
Jag försökte att inte göra det.
Många av mina vänner sa: "Du borde vara singel ett tag.
Du borde kanske skaffa katt." Aldrig i livet.
Jag har aldrig mått bättre över mig själv efter att ha umgåtts med en katt.
Katter reagerar på folk likadant som när jag ser tjejer
som gick på samma grundskola som jag inne på Target.
Åh, nej! Sådär gör varenda katt.
Jag vill inte komma hem till den energin.
Jag ville inte ha en relation jag ville ha en kul, sexig flirt,
vilket sällan går bra för mig för att jag har ett sunt ansikte
som folk tydligen vill ha ett liv kring.
Jag säger: "Vi kan ligga eller nåt." Killar säger: "Nej tack,
men du kan få träffa min mamma.
Du är nog bättre på det än att ha sex."
Och de har inte fel.
Jag kan träffa din mamma hela natten.
Mammor älskar mig omotiverat.
Jag dejtade en kille, vi hade så många problem.
Jag lunchade med hans mamma och ville ha råd
och halvvägs igenom tar hon min hand
och säger: "Min son är väldigt lik sin far.
Och om jag kunde gå tillbaka i tiden
vet jag inte om jag skulle gifta mig med hans pappa igen."
Jag tänkte: "Räddar du mitt liv på Panera Bread just nu?"
Det var som i en film när den äldre rollfiguren offrar sig
för resans skull, hon gjorde en Gandalf.
"Fly, din dåre!"
Hon var en dålig mamma och fru men en sån god vän.
Jösses! Tjejer framför söner, eller hur?
Jag tänker på henne varje dag.
Och min pojkvän var inte heller ute efter en relation
när vi träffades, som de flesta heterokillar.
Kvinnor blir förvånade när en kille kan få dem att komma
och heterokillar blir det när en tjej
kan få dem att känna äkta känslor i deras hjärtan.
Kvinnor säger: "Han fick mig att komma tre gånger."
Och killar säger: "Alltså,
jag bara gillar henne så jävla mycket.
Vi snackade hela dagen, jag ville inte slå henne, helt sjukt!
Hon är typ som min vän. Jag tror att jag vill slicka hennes hjärta.
Heterokillar är så stolta när de blir kära, det är så gulligt.
Typ: "Jag älskar dig.
Snyggt jobbat, jag visste att du kunde göra det."
Kvinnor blir kära och säger: "Jag älskar dig.
Igen, för i helvete. Dumma slyna.
Du skulle älska dig själv först, du hoppar över det steget!
Ät, be och älska sen!
Herregud, okej. Vi försöker igen om ett och ett halvt år."
Min pojkvän är sju år äldre än mig
för att jag måste ta igen lite med pappa.
Äldre killar är bara bättre.
Man behöver aldrig be om att köpa Pepto Bismol
för de har det redan hemma.
De tar det efter middagen, en sängfösare.
"Lite rosa juice?"
"Ja, tack gärna. Skål."
Äldre killar säger inte att du är söt eller snygg.
De säger att du är "slående, underbar", skit med stavelser,
sånt som skulle ta en tjugoårig kille ett tag att inrätta sig med.
Äldre killar är inte söta eller snygga heller. De är stiliga,
som gamla bilder på ens farfar som man inte borde titta på för länge.
Har ni hittat nån sån i en gammal dammig låda?
"Vem är det där? Oj, det där är fel."
De är inte ens familj i de bilderna än.
De är bara det förflutna, det är en gråzon.
Men har ni sett bilder på era föräldrar när de är unga och snygga?
Och man blir konstigt nog arg
eftersom man vet att de aldrig skulle ha dejtat en?
Jag såg en bild på pappa när han spelade collegefotboll.
Jag sa: "Du skulle ha lämnat mig vid en drive-in, din skithög!"
Han: "Va?" Jag: "Det blir ett kramfritt år, jag vill inte prata om det.
Det är alltid stelt att påbörja en relation,
inte minst efter en bruten förlovning
eftersom man känner att man aldrig mer kan säga nåt fånigt romantiskt.
Man tänker att det är olycksbringande.
När de säger: "Jag vill vara med dig."
Då tänker man: "Ja, det vore nåt!
Jag får inte säga det längre
men jag måste få tillbaka min kredit….
Men detsamma, absolut."
Det är stelt eftersom
man måste berätta vad man gillar i sängen
och det vet man bara för att nån annan gjorde det åt dig innan.
Men det kan man inte säga.
Man måste steppa lite gulligt:
"Älskling, vet du vad som skulle vara kul
och som jag aldrig har gjort förut?
Vet du vad din kropp inspirerar mig till att göra just nu?"
Men man tänker:
"Gör som Craig gjorde! Kan du inte bara göra som Craig alltid gjorde?
Det var det enda som Craig gjorde rätt.
Kan vi inte ringa honom och fråga?
Det är ingen stor grej, vi är alla vuxna.
Vi startade ju om WiFi-routern?
Det är exakt likadant. Han är en röst på telefonen med ett lösenord.
Det är allt som han är för mig.
Nej, jag blockade hans nummer, som du bad mig att göra.
Men när man gör det
sparar typ telefonen numret i en annan mapp."
Nån kommer att bråka i bilen, det visste inte alla.
Man måste kunna prata om det
och man måste veta vad man får och inte får säga.
Jag har sagt till killar att jag gillar det lite hårt i sängen.
Nej, det säger jag inte, jag säger: "Åh, jag är skadad."
Heterokillar - säg aldrig det.
Om han säger att han är skadad, spring som fan!
Den killen vill ha dina tår i en påse.
Ibland tror man att man gillar nåt.
Jag trodde att jag gillade snuskprat
men jag gillade bara snuskiga uttryck som vi har kommit överens om.
Man säger att man gillar snuskprat och sen säger han nåt
och man tänker: "Nej, det där hade inte godkänts av företaget."
Jag hade sex med en kille en gång, jag var ovanpå och han sa:
"Se på dig!"
Som om jag tog mina första steg.
Jag tänkte: "Spring och hämta kameran, pappa.
För här uppe kommer jag aldrig att vara igen."
Mina föräldrar kollar inte på mina shower längre.
Oroa er inte.
Kristna föräldrar vill inte se sin dotter tala om depression och snoppar i en timme.
Mina föräldrar har ingen känsla för svart humor,
det har jag, och det är jag glad över för att
om man skratta åt sina mörkaste stunder
alltmedan de fortfarande pågår
kan det ibland få en att klara sig. Till exempel,
här är ett skämt som de kommer att ogilla.
Visste ni att ibland när man ringer självmordslinjen
och samtalet bryts, så ringer de inte tillbaka till en?
Man tror att det skulle vore läge för återuppringning
men ibland sitter de där i båset:
"Där tappade jag en till, nu är det dags för lunch!"
Ni tänker: "Hände det där verkligen?"
Ja, för några år sen och det var jävligt roligt.
Jag låg på golvet på ett Hilton-hotell:
"Ghostade hon precis mig, medan jag försöker att ghosta mig själv?
Jag har blivit lämnad förr men aldrig åt döden. Den var ny.
Så brutalt."
Jag var inte ens arg. Det är säkert så som de tränar volontärerna.
"Hörni, vissa nätter
får vi alldeles för många samtal.
Fredagar är stressiga, i såna situationer
får ni döma efter bästa förmåga.
Jag brukar vänta in namnet på en privilegieradvit tjej,
typ en Chelsea, en Kelsey, en Taylor.
De laxarna kastar jag tillbaka och hoppas på att de kan simma uppströms själva."
Även om jag vore arg, vad kunde jag göra? Gå till Yelp?
"En stjärna, jag tog livet av mig.
Ni önskar att jag tog livet av mig efter den här recensionen."
Jag drog det skämtet i Texas
och en vit tjej i min ålder sa ute i publiken:
"Och väntetiderna är helt löjliga!"
Och hon har rätt! Personligen tycker jag att om man är en återkommande uppringare
så borde det finnas nåt slags kundkort.
Som när man visar kundbindning på en flyglinje.
Samma ska gälla hos självmordslinjen
när man ringer: "Vänligen tryck in ditt kundnummer."
"Välkommen tillbaka… Taylor.
Tack för din diamantmedaljong-status.
Du har könummer tre.
Vill du uppgradera och sparka ut nån annan?"
Mina föräldrar är fortfarande väldigt religiösa.
Pappa är såpass att
han brukade insistera på att be bordsbön högt på restauranger,
vilket är okej om man nu gillar sånt, men håll det kort.
Men han brukade be långa, utdragna böner som var fulla av privata detaljer
som inga andra hade godkänt innan,
vilket gjorde puberteten tuff med pappa ute bland folk:
"Tack, Herren, för denna mat, för att vi får vara här.
Tack för att Taylor är en kvinna nu
och får den hjälp som hon behöver i matte."
"Kan du inte låta bli att säga att jag blöder och inte kan subtrahera?
Gud vet det nog redan."
Jag kan alltså skämta om mina föräldrar här på scenen, för om de säger:
"Måste du berätta allt det här?"
Då säger jag: "Buffén i vår hemstad, 1998.
Ni berättade för alla i närheten
att jag sket på mig dagen dessförinnan.
Jag kan säga vad jag vill."
Jag är inte religiös längre.
Några vänner har funnit religion som vuxna på sistone och det upprör mig.
Om man växte upp som religiös, slutar att vara det och dina vuxna vänner
finner religion, då känns det som att Gud är din pissiga ex-pojkvän
som blir tillsammans med din vän
och man kan bara sitta vid Facebook och kolla på.
"Har du träffat Gud? Han är underbar."
Jag säger: "Ja, jag växte upp med honom. Han är ett as, okej?
Sa han att du var trasig och att du behövde honom?
Det är hans drag. Det är så han gör.
Han säger det till alla.
Drick inte det som han ger dig, för sen kommer du
att äta hans kropp, den helige anden kommer in i dig, det är ett system
som de har därborta i studenthuset som de kallar för kyrkan.
Använder nån annan romerska siffror?"
Det där får mig att verka ogilla min religiösa uppväxt
och det gör jag, så jag fick till det.
Nej, ärligt talat, om jag måste komma på nånting
positivt med en religiös uppväxt…
Det skulle jag säkert kunna, med tillräckligt mycket tid och pengar.
Jag har lite problem med det. Jag fick svåra problem med tillit
och jag blev bara konstig av att växa upp i kyrkan,
och det upptäcker jag för varje dag.
Till exempel, jag har nyss upptäckt att jag onanerar fel.
Jag backar bandet. Okej…
När jag gick i kyrkan
fanns det ungdomsgrupper och där sa de:
"Ha inte sex." Och vi sa: "Absolut inte."
Och sen sa de: "Onanera inte ens."
Och alla tjejer sa: "Okej, vi visste inte ens att vi kunde."
Och alla killar sa: "Varför inte?"
Och sättet som de förklarade för oss var
att ungdomspastorn sa:
"Det är inte den fysiska akten i onani som är synden, okej?
Det är inte ens orgasmen. Har ni en våt dröm
ska ni tacka Gud för gratisgrunkan och ha en toppendag.
Men vad tänker ni på medan ni gör det mot er själva?
Det är det som är synden.
Det är lusten inne i hjärtat.
Det är de orena tankarna i huvudet.
Det är det som är synden."
Så när jag blev vuxen och ville onanera tänkte jag bara:
"Bara jag inte tänker på nåt
borde jag fortfarande få komma till himlen.
Rensa tankarna, gå in och gör det,
vi ses snart, Jesus. Eller hur?
Rör ingenting förutom lammet."
Så har jag gjort hela mitt vuxna liv.
Och alla mina vänner säger: "Du måste meditera". Jag: "Det gör jag nog."
Jag menar hela mitt vuxna liv.
Jag började inte förrän jag blev vuxen.
Jag var så rädd för helvetet, okej?
Jag hade min första orgasm med min pojkvän på college.
Vet ni hur pinsamt det är att få sin första orgasm av en annan person?
Det är som om en mäklare visar dig ditt eget hus.
"Och här har vi det andra badrummet."
Man säger: "Andra badrummet?"
"Du har bott här i 19 år, gick du aldrig runt på egen hand?"
"En gång, men jag trodde att Jesus skulle bli arg
jag äger faktiskt inte det här stället,
jag hyr bara ut det till han där uppe och
om det blir en läcka i källaren får jag inte tillbaka depositionen…
Borde jag se nåt mer?"
"Ja, jag ska visa dörrklockan."
"Är dörrklockan ens viktig?"
"Dörrklockan är det enda som spelar nån roll.
Ingen kommer in utan att trycka på dörrklockan."
"Men jag rörde den." "Du tryckte inte tillräckligt hårt."
Jag har onanerat så hela mitt vuxna liv
och jag sa det nyligen till en vän.
Har ni nånsin sagt nåt högt och insett att ni inte borde ha gjort det?
Jag sa det så avslappnat under en brunch:
"Jag tänker inte på nånting under tiden."
Och hon sa: "Va?" Hon lade ner sin gaffel.
"Tänker du inte på nånting?"
"Nej, jag tänker på saker, så klart."
Hon: "Vad tänker du på?"
Jag: "Tja, du vet. 'Nästan där, det här går undan.'
Som under en bilresa, typ…
'håll i hårt, somna inte.
Jag vill komma fram och äta nåt.
Skynda dig, Taco Bell stänger snart.'"
Hon sa: "Så konstigt, Taylor,
varför kollar du inte på porr som en normal person?"
"Jag gillar inte porr."
Varje gång jag försöker kolla:
"Måste man raka sig där också? Jag är trött och kall."
Jag är inte emot porr. Jag är inte en sån som säger:
"Kollar du på porr förstör du relationen."
Så känner inte jag.
Jag dejtade en kille som gillade massageporr
där massösen skulle knulla klienten i slutet,
så ibland när vi hade sex
fick jag en massage!
Ett exempel på när porr fungerar för en!
Men min vän var förskräckt. Hon sa:
"Den här munkliknande onanin som du gör
är så mycket läskigare och konstigare
än nån porr som jag än har sett och jag har sett det mesta."
Hon fortsatte: "Det finns så många porralternativ numera,
gå bara hem och googla 'porr för kvinnor', okej?
Gör det bara. 'Porr för kvinnor.'"
Så jag gick hem och googlade det
så att jag inte skulle vara konstig på brunchen.
Och det dök upp många förvånansvärda saker.
Det första som kom upp när jag sökte
var en länk till Disney Plus där alla Avengers-filmer finns.
Jag tycker jag att de hoppar runt för mycket, det är för många intriger.
Man är nästan där med Loki och så kommer Captain America?
Det är en annan fart, ett annat tryck och här kommer en tvättbjörn?
Nej.
Det andra som dök upp när jag sökte på porr för kvinnor
var en sida där riktiga par
laddar upp amatör-sexfilmer.
Riktiga par tänker: "Vi är så glada och kära,
vi tänkte filma oss själva medan vi älskar med varandra
och ladda upp det åt dig, en ensam person.
Funkar det? Är du våt?"
Man säger: "Inte på det rätta stället.
Men gratulerar, ni har nåt som verkar speciellt."
Det sista som kom upp
visste jag inte ens att det existerade - ljudporr.
Det är precis som det låter. Det finns bara ett ljudspår,
ingen porrstjärna, utan snarare en porr-röstskådespelare.
som pratar dig igenom en sexig situation.
Det är som en podcast, men lyssna inte medan du kör.
Och det är ju "för kvinnor" så det måste ju finnas en handling.
Vem som helst kan titta, de kollar inte.
De hoppar inte fram till mikrofonen: "Nu är den ute!"
De lättar in dig.
Den som jag hittade var 20 minuter lång.
Jag skickar den om ni skickar ett DM till mig.
Och under de första tolv minuterna
försöker en man att lugna ner dig
efter att du har varit med om en bilkrock.
Det är förspelet.
Och hör ni, jag kom så hårt…
Jag menar,
jag höll inte ens ut till sexdelen.
Det var allt det lugnande, han sa: "Ta djupa andetag, oroa dig inte.
Försäkringsbolaget kommer att reda ut det."
Jag tänkte: "Just det! Det är därför som vi har försäkring!"
När han väl sa: "Vad mer ska jag göra? Ska jag gå ner på dig?"
Då sa jag: "Nej då, jag har en Allstate-försäkring, jag sitter lugnt."
Tack så mycket, Boston. Ni var helt fantastiska.
Tack så mycket.
Jag uppskattar det så mycket. Tack ska ni ha.
Ni var fantastiska. Tack så mycket, på riktigt.
OM DU ELLER EN NÄRSTÅENDE HAR PROBLEM
MED PSYKISK OHÄLSA ELLER TANKAR PÅ SJÄLVMORD
FINNS INFORMATION TILLGÄNGLIG PÅ - WANNATALKABOUTIT. - COM
Undertexter: Joachim Lindström