Downloaded from YTS.MX
SPECIÁL K FESTIVALU NETFLIX JE VTIP
Official YIFY movies site: YTS.MX
Chápeš?
Dámy a pánové, je čas to rozjet!
A nyní, dámy a pánové,
Pete Davidson.
Dámy a pánové, Pete.
Zdravím!
Jak je?
Pete Davidson.
Díky.
Moc vám děkuju.
Díky.
Tak jo.
Jste skvělý. Ani nevíte, jak jsem to potřeboval.
Zdravím všechny. Dnes se chystáme ocenit nejlepší stand-upy všech dob
a uvést je do naší čestné Síně slávy.
Jo.
Tak vítejte na slavnostním uvedení komiků
do Síně slávy stand-upů. Jsem Pete Davidson.
Jo.
Ten, jehož komediální speciály nejsou vůbec ničím speciální.
Zahájíme to uctěním komiků, kteří už nejsou mezi námi.
Mě pozvali, protože asi doufají, že už nebudu naživu,
až se to bude vysílat.
Nevím, jestli si vybrali správně, abych uvedl zahájení Síně slávy.
Za poslední roky jsem vystupoval míň
než děti v břiše Ali Wong.
Dnes uctíme opravdové legendy
jako Joan Rivers, která rozvířila...
Jo.
Rozvířila v Netflixu zuřivou debatu o tom, jaký obličej použijou
na její fotku.
No...
Vybrali jsme tuhle.
Robin Williams, který je nejlepší z nejlepších.
A taky je to můj úplný opak. Měl energii, talent a chlupaté tělo.
George Carlin.
Uklidňující... jo.
George Carlin.
Uklidňující hlas průvodčího v Lokomotivě Tomášovi.
A chlap, který vás naučil říkal „čurák.“
A taky samozřejmě Richard Pryor.
Jo.
Richard Pryor, který změnil svět komiků, přestože nešťastně nahrál Chevy Chaseovi,
aby řekl to slovo na N.
Fakt to tak bylo. Vygooglujte si to.
Dnešní sestava je výjimečná.
Do Síně slávy vybrali čtyři skvělé kandidáty.
Taky mohli vybrat jen mladé a trendy lidi,
aby se jim zvýšila sledovanost.
Z toho důvodu si vybrali mě, i když nevím proč.
Všichni čtyři komici, které uvedeme do Síně slávy, byli vybráni
radou agentů, majitelů klubů, manažerů a dalších významných členů
komediální komunity.
Celý ten výčet by se dal nahradit jedním slovem - židy.
Ale čeká nás zábavný večer.
U dýdžejského pultu máme Mix Mastera Mikea z Beastie Boys.
Hustý, co?
Boží!
A spoustu živých komiků, aby vyprávěli o těch mrtvých.
Jako Mulaney, Chappelle a Handler.
Takhle pospolu je můžete vidět jen v nějakém hezkém divadle
nebo ještě hezčí léčebně.
Síň slávy bude součástí National Comedy Center
v Jamestownu v New Yorku.
Jo, fakt to existuje.
Ale dnes večer tu díkybohu nejsme kvůli mně.
Jsme tu kvůli legendám, kterým se dostane úcty, jakou si zaslouží,
na streamovací službě, kde běží taky Je to dort?
Tak si pojďme užít zdravou kombinaci smíchu a pláče.
Jako já, když onanuju.
No co? Taky si musím říct pár fórků.
Chcete říct něco vtipnýho? Nemohl jsem...
Nic tak divnýho jsem ještě neřekl.
Nemohl jsem se nalíčit, protože mám na sobě samoopalovací nástřik.
Nic tak divnýho jsem ještě nikdy neřekl.
Fakt ne. A taky jsem nikdy nebyl na samoopalovacím nástřiku.
Ptal jsem se kámoše,
jestli mi nastříkají i péro a prdel.
Nevím, jak to chodí.
Mám si vzít plavky, jako nosí Borat? Fakt nevím.
A on mi říká:
„Ne, nech je bílý. Vypadá to pak líp.“
A nyní mám tu čest tu přivítat svého kamaráda Jona Stewarta.
Jon Stewart
nedávno obdržel cenu Marka Twaina.
Je to mistr výstupů a velmi se těšil, že tu bude.
Jon Stewart!
Jon...
Jon Stewart.
- Jon! - Pete Davidson!
Jon Stewart.
- Jon Stewart. - Tak rád vás vidím!
Děkuju Peteu Davidsonovi. Není moc komiků,
co dokážou jít vystupovat přímo z nahánění kachen.
A ještě jsou skvělý.
Mám za úkol uvést do Síně slávy muže, kterého si velmi vážím
a měl jsem tu čest ho poznat.
George Carlin.
Tak začneme.
Hovno.
Do prdele.
Kurva.
Pardon. Nahoru.
Kunda.
Té by se mělo tleskat víc.
Čurák.
Je vidět, co máte rádi.
Zmrd.
Poslední se vám bude líbit.
Cecky.
„Do prdele“ by potřebovalo přidat.
„Kunda“ a „cecky“ vedou.
V roce 1972 George Carlin vyslovil sedm slov,
která nesmíte v televizi říkat.
Hovno, do prdele, kunda, kurva, čurák, zmrd a cecky.
Bylo mi devět.
A zamiloval jsem se.
Žádný z těch slov jsem neznal, ale ty cecky...
plandavý cecky.
Tímhle ze sebe George Carlin udělal
hrdinu kontrakultury.
Ale neříkal ta slova jen tak.
Poukázal na absurditu toho, jakou má těch sedm slov moc,
i když jsou to jen slova.
Nebyly to činy, nebyly to myšlenky.
Nebyly to zlé úmysly. Byla to jen slova.
George Carlina zatkli a Lennyho Bruce taky.
Zažalovali je, předvedli před soud. Obvinili je...
z vyřčení slov.
Dámy a pánové, došlo k tomu před 50 lety.
Dnes by těch sedm slov použili jako názvy nových pořadů na Netflixu.
Tím se proslavil.
Jsme skupina šťastlivců,
my komici.
A ještě vzácnější je situace, kdy se komik proslaví
v kultuře,
kdy jde doba jeho talentu naproti.
To je pak alchymie, díky které vznikají velikáni.
Tím George Carlin v 70. letech byl.
Byl úžasný!
Ale ještě vzácnějším, téměř neslýchaným úkazem,
je komik, který se vzdá snahy uživit vystupováním na turné,
aby se pokusil stát se legendou své doby.
To odráží odvaha a hrdinství George Carlina,
i když se o tom dostatečně nemluví.
Začínal v 60. letech ve vlněném obleku.
Nosil úzkou kravatu a pouštěl se do Merva Griffina.
Živil se jako imitátor.
Měl ženu Brendu a malou dceru Kelly.
Koupil si dům a dařilo se jim.
Ale byl prázdný.
Nebyl sám sebou. Jako umělec se nerealizoval.
Tak to všechno zahodil.
Představte si, že byste se vzdali živobytí,
nemohli podporovat rodinu a zastavili dům,
protože se necítíte sami sebou. Nechal si narůst vousy a dlouhé vlasy.
Oblíknul si džíny.
A začal vyprávět o tom, jak Muhammad Ali
schytal kritiku za to,
že se nenechal naverbovat do Vietnamu.
Podstata vtipu byla, že Muhammad Ali se živí
mlácením lidi. A řekl:
„Klidně lidi zmlátím, ale zabíjet je nebudu.“
A vláda odpověděla...
„Když je nebudeš zabíjet,
nedovolíme ti je ani mlátit.“
Bylo mu to u zadku. Říkal si, co chtěl.
Byl to umělec.
V 90. letech jsem měl to štěstí,
že jsem se s Georgem spřátelil.
A konečně jsem měl možnost se s ním sejít v Los Angeles.
Chystal jsem s ním rozhovor pro speciál.
Slavil 40 let v oboru.
Bylo to v Aspenu v Coloradu.
Protože producenti komediálních show měli geniální nápad
poslat chlapa po čtyřech infarktech
vystupovat na místo, kde není skoro žádný kyslík.
Proto jsem nešel na festival „HBO je k smíchu“.
Šel jsem na Netflix je k smíchu.
To jsou mi věci.
Ukazujete, jak jste věrní jedné značce. Super.
Všichni říkali, že ve stáří Carlin dost zvážněl.
Prý zastával názor, že svět upadá, a stal se nihilistou.
Ale tak to nebylo. Byl jen zklamaný.
Neznám nikoho, kdo by byl tak empatický
vůči problémům lidstva.
A myslím, že jeho poslední výstupy byly jen odrazem toho,
jak moc mu zlomilo srdce,
co jsme si dělali navzájem a co jsme dělali sami sobě.
Ale zajímavé bylo,
že hrdina kontrakultury George Carlin
byl vlastně obyčejný dělník.
V devět ráno odešel do své pracovny, sednul si a psal.
Nikdy jsem nepoznal člověka,
který by tak hrozně hulil
a k tomu tak tvrdě dřel.
Napsal pár vtipů
a pak vytáhnul trávu, nebo jak mi říkal,
když jsem byl u něj v pracovně, „jdeme se zdunit.“
George zemřel v roce 2008.
V roce 2006 nebo 2007 se zrodil Twitter.
Když se podíváte na Twitter, čas od času
tam George Carlin trenduje.
Na platformě, kterou on vlastně ani neznal.
Vždycky se náhodně objeví, když svět začne jít do prdele.
Naší kultuře totiž velmi schází jeho hlas.
A větší úctu
ani komikovi prokázat nemůžete.
Chybí nám.
Chybí nám jeho hlas.
Přemýšlíme, co by asi říkal.
Komedie je pomíjivá. Téměř nikdo nepřežije dny své slávy.
On přežil 50 let
jako břitký pozorovatel, analytik, milovník absurdit a komik.
A přítel, otec a manžel.
A lidumil.
Byl neuvěřitelný.
Ani nevíte, jak moc se mi po něm stýská.
A jak často na něj vzpomínám a jsem mu vděčný
i za ten krátký čas, který jsem s ním strávil.
Dámy a pánové, George Carlin.
George Carlin.
A George Carlin.
Tohle jsem býval já.
Nebo on spíš býval já.
V jednu dobu jsme oba byli jedna osoba.
Existuje víc způsobů, jak nadávky popsat, než existuje nadávek.
To mi přijde dost zvláštní.
Zdá se, že se o ta slova někdo velmi zajímal.
Mluvil o nich. Říkal jim „nadávky, ošklivá slovíčka.
Odporná, sprostá, ohavná, vulgární.
Hrubá.
Nevhodná, neslušná.
Pouliční, kanální mluva, mluva dlaždičů, od krav.
Košilatá, oplzlá, přisprostlá, lechtivá.
Drzá, drsná, nemorální, chlípná, nemravná, bezbožná, obscénní.
Dělnická. Mluva nemakačenků.
Pikantní.
Dvojsmyslná.
Klít, nadávat, mluvit sprostě.“
Mě napadá jen: „hovno, do prdele, kunda, kurva, čurák, zmrd a cecky“.
Další je: „vyser si voko“.
Vyser si voko?
Jak si může vysrat oko, když sere prdel?
To nedává smysl!
Vyser si prdel!
Bakterie. Kde se v nás najednou vzal ten strach z bakterií?
Všimli jste si toho?
Média nás neustále informují o nejnovějších infekcích.
Salmonela, E. coli, hantavirus, ptačí chřipka.
Američani snadno zpanikaří, takže tu teď všichni pobíhají,
všechno drhnou a vystříkávají, rozvařují jídlo a opakovaně si myjou ruce,
aby se vyhnuli kontaktu s bakteriemi.
Je to pitomý a už to začínají dost přehánět.
Než vám ve vězení dají smrtící injekci,
potřou vám ruku alkoholem.
Už jste se někdy málem poblili při říhnutí?
Nikdy jsem neojel desítku.
Nikdy.
Ale jednou jsem ojel pět dvojek.
Jo.
Tohle od chlapa nikdy neuslyšíte:
„Přestaň mi kouřit péro, nebo zavolám policii!“
A pak se diví, že nejsou modré potraviny.
Nepřehnali jsme to trochu s těmi barevnými mašlemi
na různé charity?
Každá charita má svou vlastní barvu.
Červená proti AIDS, modrá proti zneužívání dětí,
růžová proti rakovině prsu, zelená pro pralesy.
Já mám hnědou. Víte, co znamená? Naser si, zmrde!
Naser si!
Ale když jde o kraviny,
nemají byznysmeni ani v nejmenším na kněze.
Musím vám říct pravdu, lidi.
Když jde o kraviny,
o ty největší kraviny, z jakých vám jde hlava kolem...
V soutěži o ty největší falešné sliby
a přehnaná tvrzení vyhrává náboženství.
Na plné čáře.
Náboženství.
Náboženství je největší snůška kravin na světě.
Jen se zamyslete. Náboženství dokázalo přesvědčit lidi,
že existuje neviditelný muž,
co žije na obloze
a každou minutu každého dne vás pozoruje, co děláte.
A ten neviditelný muž má speciální seznam deseti věcí, které nechce, abyste dělali.
A když uděláte kteroukoli z těch deseti věcí, má speciální místo
plné ohně, kouře, pálení, mučení a utrpení,
kam vás pošle žít, trpět, hořet, dusit se,
křičet a brečet na věky věků.
Ale miluje vás.
Miluje vás.
Miluje vás a potřebuje prachy!
Neustále potřebuje prachy!
Je všemocný, bezchybný vševědoucí a všemoudrý.
Jen to nějak neumí s penězi.
Církev inkasuje miliardy dolarů, ale neplatí daně.
A neustále potřebuje ještě víc.
Tomu říkám pořádná kravina.
No ty vole!
Ještě vás obeznámím o nejnovějším vývoji „Soutěže o nezdravého komika“.
V tuhle chvíli vedu nad Richardem Pryorem v infarktech
dvě ku jedné.
Vedu!
Přesně tak.
Ale Richard nade mnou pořád vede v počtu spálenin jedna nula.
Bylo to takhle. Nejdřív měl infarkt Richard.
Pak jsem měl infarkt já.
Pak se Richard popálil.
A já si řekl: „Seru na to, budu mít další infarkt.“
Proč?
Proč proti potratům většinou protestují lidi,
s kterýma byste vůbec nikdy nechtěli spát?
Jsem moderní muž, člověk tohoto tisíciletí.
Digitální a bez kouře.
Diverzifikovaný, multikulturní, postmoderní dekonstruktivista
politicky, anatomicky a ekologicky nekorektní.
Mám osobního trenéra, nákupčího a asistenta.
A osobní problémy.
Nemůžete mě umlčet, ani neposlouchat. Jsem bezúhonný a bezdrátový.
Jsem alfa samec na betablokátorech.
Jsem bezvěrec, ale snaživec. Ležérní, ale velmi módní.
S hlavou v oblacích, přízemní. těžce nabyl, lehce pozbyl.
Nadměrný, dlouhotrvající, nejostřejší a nejaktivnější,
do mikrovlnky s doživotní zárukou.
Samá ruka, samá noha, ostrý lokty, na hlavu.
Předčasně post-traumatizovaný a mám milované dítě,
co mi posílá hejty.
S plnou výbavou v továrním nastavení, klinicky testovaný,
vědecky posvěcený zázrak medicíny.
Jsem předepraný, předvařený, předehřátý, předschválený,
předbalený, datovaný, dvojitě obalený, vakuově zabalený.
A mám neomezená data.
Jsem drsňák, žádný vořezávátko. Vysokej a zlej.
Dobitý, nabitý, připravený do akce. Drsňák, co se nenechá oklamat.
Jdu na to pomalu, plavu s proudem, nechávám se nést.
Mám vítr v plachtách.
Jedu, nezastavuju, pluju, nestagnuju, tančím a křepčím.
Skóruju a vyhrávám. Nedřímu, tak neprohrávám.
Jedu na plný plyn, šlapu do pedálů.
Pařím, když se daří. V poledne nebo v době dohledné.
Ještě se držím a není pochyb, že se jen tak nepustím. Přepínám, končím.
Je mi ctí uvést George Carlina do Síně Slávy.
BLAHOPŘEJEME GEORGI CARLINOVI
K UVEDENÍ DO SÍNĚ SLÁVY
A nyní, dámy a pánové, mi dovolte přivítat dalšího...
nevím, jak se říká lidem, kteří uvádí ty úspěšnější do Síně slávy.
Dalšího mě.
Je to můj oblíbený komik a taky člověk.
Dámy a pánové, John Mulaney!
John Mulaney.
Ahoj!
- John. - Zdravím!
John Mulaney.
Díky, Jone. Dobrý den. Jmenuji se John Mulaney.
Je mi ctí tu být.
Robin Williams.
Jeho kariéra trvala 38 let.
Ale kreativně obsáhnul několik století.
Řeknu vám, čím se Robin Williams odlišuje od ostatních komiků.
Neexistují žádné nahrávky, jak se Robin Williams fláká.
Nikdy nikdo nenatočil, že by do toho nedával všechno.
Ať už byl na pódiu v Holy City Zoo,
v Comedy Store
nebo v newyorské Metropolitní opeře.
Nebo když dlouhé roky spolumoderoval charitativní Comic Relief
a vydělával stovky milionů dolarů na zdravotní péči pro lidi bez domova.
Ať už vystupoval kdekoli... ano, to si zaslouží potlesk.
Ať už vystupoval kdekoli, vypadalo to, že se naplno ponořil
do svého představení a bylo vidět, že to miluje.
Robin Williams byl taky v tolika dobrých filmech,
že by se to snad mělo zakázat.
Před pár měsíci jsem viděl Dobré ráno, Vietname.
Pusťte si ten film. Hlavně první scénu ve třídě,
kde Robin učí angličtinu
obyvatele Saigonu.
Nikdy jsem neviděl výkon, který je na jednu stranu vtipný,
ale zároveň se u toho s lidmi na scéně dokázal upřímně zasmát.
Jako byste sledovali úžasnou zkoušku.
Je skvělý dokonce i v průměrných filmech.
Pamatujete na Dva v tom s Hughem Grantem?
Film je to v pohodě. Není super, ale ujde.
Ale oni to ví. Robin Williams...
se v něm objeví na 15 minut.
A je vtipnější než celoživotní výkony většiny lidí.
Hraje ruského gynekologa
v jedné scéně, kde je hlavním porodníkem
v petrohradské nemocnici pro zvířata.
A specializuje se na krysy a opice.
Řekne Hughu Grantovi a Julianne Moore:
„Po chvíli mi došlo, že jeden krysí zadek vydá za všechny.“
Ale pak přijde ta sranda.
Prohlásí s tou největší vážností.
Jako by se nechumelilo. „A před měsícem jsem dostal
novou licenci. Nyní můžu rodit lidská mláďata.“
Jestli chcete vidět herce, jak dokáže zároveň povýšit
komediální výstup na emocionální koncert
a emocionální výstup na komediální koncert,
pusťte si Robina Williamse ve filmu Král rybář.
Lepší komediální výstup ve filmu jsem ještě neviděl.
Povím vám, co slýchám dost často.
Lidi rádi spekulují, že všechny vtipy se rodí
ze smutku a neštěstí.
Mluví o komicích, jako by naše práce byla založená
na nějaké vnitřní temnotě.
A mluví se o tom zvlášť ve spojitosti s Robinem Williamsem.
Ale se vší úctou, táhněte s těma sračkama do prdele.
Jako...
Trochu úcty ke skvělému umělci,
který byl prostě jen talentovanější než vy.
Tak to bylo.
Rozesmívat lidi je ohromná zábava.
Říkat vtipy je radost.
Být komikem není duševní choroba.
Je spousta z nás včetně mě na hlavu?
Jo! Ale... To je fuk.
Existují deprimovaní lidé, kteří ani nemají tu slušnost
být skvělými komiky.
Co se radši pustit do nich?
Probíral jsem to s Robinovou dcerou Zeldou.
A její odpověď bych vám rád přečetl.
Jestli to nevadí.
Tohle je od Robinovy dcery Zeldy.
Když jsme se o tom bavili, řekla:
„Je to jen názor jednoho člověka na velmi složitého muže.
Ale v mých očích chtěl táta ze všeho nejvíc
přinášet lidem radost.
A zvlášť těm, kteří to podle něj potřebovali nejvíc.
Proto si myslím, že jeho nadšení nevyplývalo z jeho neštěstí,
ale ze snahy dělat svět lepší.
Chodil do domů pro bezdomovce a proseděl s nimi hodiny.
Účastnil se trojbojů s nadacemi pro tělesně postižené.
A na dlouhých cestách všechny rozesmíval.
Chodil do nemocnic a po vojenských základnách.
Všude, kde byl potřeba smích.
Líbilo se mu, že i v těch nejtěžších chvílích
dokázal smích ukonejšit vaši duši.
A v mých očích to je dodnes ten nejtěžší, ale nejvzácnější dar,
jaký může člověk druhému dát.
Můj táta byl nejšťastnější, když dělal radost druhým.
Vždycky.“
No...
Co víc můžete o komikovi nebo člověku říct?
Dámy a pánové, Robin Williams.
Je tu dneska někdo, kdo potřebuje vyléčit vtipy?
Je tu někdo?
Koukejte!
Měsíc visí nízko na nebi jako varle.
Jaké máte rád zvuky?
On je tu hluchý tlumočník znakové řeči? To je super!
Vykuř mi ho.
Díky.
Teď bych měl chvíli mluvit o vážném problému...
schizofrenii. Ne, neměl! Sklapni, nech ho mluvit!
Mému synovi jsou tři. Je to úžasné.
Má obří hlavu a drobné tělíčko.
Je to ta otravná doba, kdy se na všechno vyptává.
„Proč je nebe modrý?“ „Díky atmosféře.“
„K čemu je atmosféra?“ „Abychom mohli dýchat.“
„Proč dýcháme?“ „Proč tě to kurva zajímá?“
Vždycky jsem snil...
A sní o tom asi každý otec.
Snil jsem o tom, že jednoho dne
obdrží můj syn Nobelovu cenu.
A pak tak sním o tom, že můj syn bude říkat:
„Dáte si k tomu hranolky?“
V jedné německé talk show se mě ptali:
„Pane Williamsi, proč podle vás nemáme v Německu
moc komiků?“
A já na to: „Není to tím, že jste si zabili všechny vtipný lidi?“
Když jste z Irska, nakopete mi zadek a ještě si o tom pak zazpíváte.
Ten večer jsi řekl, že má žena tlustá je. Dostals pěstí a nasráno do čepice.
Ty doby už pryč dávnou jsou, na vzduch všichni jdem...
A jenom se...
Vymyslel jsem zkurvenej sport.
Pošlu míček do syslí díry.
„Jako kulečník?“ S kulečníkem jdi do prdele!
Ne s rovným klackem, ale trochu zahnutým.
Jebnu do míče a on odletí do syslí díry.
„Jako kroket?“ S kroketem jdi do prdele!
Ta jamka bude stovky metrů daleko!
Jo, kurva!
Mlátíte holí dokola a když minete,
máte pocit, že vás trefí.
Jo! Tak tomu budeme říkat!
Trefa! Pokaždý, když mineš, budeš si připadat, že natáhneš bačkory!
Jednou bych chtěl, aby golf komentoval ten, co dělá mexický fotbal.
Míček už jede. Už jede...
Trefa!
Holky, když si necháte vytetovat východ slunce
těsně nad zadek, ve 20 to vypadá nádherně.
Ale když je vám 50, připomíná to chobotnici honící hvězdici.
Takže ne.
Kurva!
Chčiju!
A pak vám dojde...
že vám Bůh dal penis a mozek.
A jen tolik krve, že protýká buď jedním, nebo druhým.
Přesně tak, ňoumo. Je čas sedlat.
Vydáváme se jižně od hranic.
Musíš potěšit slečinku.
Na něco se vás zeptám, dámy.
Vypadáme takhle?
Už budeš?
Ne, dodělám to.
Ne, miluju tě.
Miluju tě!
Dodělám to!
Říkal jsem, že to zvládnu. Jen už necítím obličej.
Ne, kdo je taťka?
Miluju tě.
Dodělám to.
Dodělám...
Dobrou noc!
Jo.
Je mi ctí uvést Robina Williamse do Síně slávy.
BLAHOPŘEJEME ROBINU WILLIAMSOVI K UVEDENÍ DO SÍNĚ SLÁVY
Mám radost, že můžu představit další účinkující.
Je to komička, na kterou rád koukám a baví mě se s ní potkávat,
i když jsme se už dlouho neviděli.
Dámy a pánové, přivítejte prosím
velmi vtipnou a úžasnou Chelsea Handler.
Chelsea.
- Chelsea. - Jo!
Chelsea.
- Chelsea. - Ahoj!
- Handler. - Zdravím!
Moc vám děkuju.
Chci vám něco říct o Joan Rivers.
Poprvé jsem se s ní setkala, když jsme byly obě na Éčku.
Ne, to zábavný éčko to nebylo.
Byla jsem moc mladá, moc sebevědomá a moc arogantní,
abych si myslela, že za mým úspěchem stojí někdo jiný než já sama.
Teď už vím, že za všechny své úspěchy vděčím tomu,
že byl přede mnou někdo odvážnější a statečnější.
A neznám nikoho, kdo by byl tak odvážný a statečný jako Joan Rivers.
Jednou prohlásila: „Stevie Wonder, je děsnej chudák.
Kdo mu řekne, že má na hlavě drhaný závěs na květináč?“
A pak tu jsou její klasiky.
Řekla: „Elizabeth Taylor je tak tlustá, že si dává majonézu na aspirin.“
Proto je mi nesmírnou ctí tu dnes být
a vzdát poctu jak jejímu životu, tak i dílu.
Joan se narodila v roce 1933 jako Joan Alexandra Molinsky
v newyorském Brooklynu. Začínala jako mnozí z nás.
Dělala, co mohla, aby se uživila.
Prováděla návštěvníky v Rockefellerově centru.
Pracovala jako korektorka v newyorské reklamní agentuře.
A krátce také pracovala jako módní konzultantka,
což využila o několik desítek let později,
kdy společně se svou dcerou Melissou založila Módní policii.
To ony vynalezly koulení očima a fackování celebrit
dávno před Jadou a Willem.
Joan nakonec našla svůj domov na jevišti, kde rozesmívala lidi.
Vysmívala se celebritám, politikům
a především sobě.
Svou kariéru rozjela v klubech v Greenwich Village.
Dělila se s lidmi jako George Carlin a Richard Pryor.
Tehdy své výstupy uzavírala slovy:
„Jsem Joan Rivers a dám každýmu.“
Podle mě to skvěle funguje i na začátku.
A pak po téměř deseti letech trápení se v malých klubech,
se Joan stala přes noc hvězdou i po tolika odmítnutích.
Nakonec ji vzali do Tonight Show Starring Johnny Carson.
Bylo to 17. února 1965. A ta noc všechno změnila.
Johnny Carson si utíral slzy smíchu
a prohlásil: „Bože, s tebou je sranda. Bude z tebe hvězda.“
A měl pravdu.
Podmanila si to tam a Johnny, král noční show,
z ní byl u vytržení.
Ukázala nám, že můžete vkročit mezi muže
a nejenom, že je rozesmějete, ale když budete dostatečně vtipná,
můžete jim vládnout.
Joan vystupovala v Carnegie Hall, vyhrála Grammy a taky Emmy.
Vysloužila si nominaci na cenu Tony a napsala 12 bestsellerů.
Změnila pohled na červený koberec.
Ale nejdůležitější je, že se nebála být sama sebou.
Joan našla svůj vlastní jízlivý a průkopnický humor v době,
kdy se ženy moc neozývaly.
Když se lidé stanou slavnými, přestanou riskovat
a víc se hlídají.
Protože najednou mají co ztratit.
Ale Joan taková nebyla. Čím byla úspěšnější,
tím hlasitěji a nesmlouvavěji se ozývala.
Posouvala hranice a riskovala úplně všechno,
aby se lidi smáli.
Celý život ji kritizovali,
že je moc neomalená, moc užvaněná a moc osobní.
Ale pod povrchem jejích vtipů se vždy skrývalo něco hlubšího.
Odmítala se za cokoli omlouvat. Tvrdila, že součástí jejího výstupu
je vás trochu rozhodit.
„Vypadá to, že jsem vtipná, ale připomínám vám něco jinýho.
Život je tvrdej, zlato. Je těžkej.
Je lepší se všemu smát,
jinak skončíme rovnou v pekle.“
Nejenom, že milovala, když může lidi rozesmát.
Milovala lidi, co to dokázali taky.
Jednou řekla: „Jestli za mnou přijde nějaká komička a řekne,
že jsem jí otevřela dveře, pošlu ji do háje s tím,
že jí stejně budu otvírat dveře.“
A dělá to doteď.
Ani její smrt v roce 2014 ji nezastavila.
Pomocí svého odkazu stále otvírá ženám dveře
z nějakého velkého červeného koberce v nebi.
Dámy a pánové, Joan Rivers!
Náš obor se točí kolem obsazování gaučů.
Jen vám chci říct, že se jmenuju Joan Rivers
a dám každýmu.
Moje svatební noc byla katastrofa, protože mám dvě nuly.
Manžel pronesl: „Pomůžu ti s těmi knoflíky.“
A já na to...
„Už jsem nahá!“
Už od začátku víte, že vás nechtějí.
Celé dětství jsem poslouchala: „Proč nemůžeš být jako sestřenice Sheila?“
Sheila umřela při porodu. No jo!
První manželky jsou moc hodný. Děláme si starosti, šedivíme.
Muž má problémy se srdcem, bojíme se.
Zastavíme prstýnky, aby měl na budíka.
Druhá žena. Muž má problémy se srdcem a ona na něj zezadu bafne.
V tom je ten rozdíl!
V tom to je!
Nechala jsem zpopelnit tchyni.
Jo, nechat zpopelnit tchyni.
Tohle bych vám neměla říkat.
Letěla jsem přímým spojem na trase Montréal - Londýn, Londýn - Montréal.
Cestou zpátky si říkám: „Měla jsem počkat, až umře.“
Úplně mě to...
Na prvním rande se nelíbalo.
- To vážně? - Co?
- Já a Edgar jsme pořád nezačali. - To jsem netušil.
Kdyby sebou můj manžel neházel ve spánku, neměla bych děti.
Víte?
Můžu přijít domů z práce se rtěnkou na límečku
a jemu je to fuk.
Předstírala jsem, že mám poměr, abych ho naštvala.
Říkala jsem si, že tohle ho vytočí.
Ležíme v posteli a já dělám, že mluvím ze spaní.
Říkám: „Ne, Time! To nesmíme!
Ne, to nesmíme! Bože, to nesmíme!“
Druhý den mi manžel nechal vzkaz: „Řekni Timovi, že je to v pohodě.“
Všichni si ve 40 procházíme tím samým. Pomalu přestáváme vidět.
Ať jste kdokoli. Nepřečtete přání k narozeninám.
V 50 začne odcházet i paměť. „Co jít na ten film?
Však víš, na jaký...“
V 60 začnete prdět. Jste jak prdící polštářek.
A v 70 přijdete o čich.
Takže mezi 60 a 70 je to nejhorší.
Všichni koukali na Carson Show.
A když mi Carson řekl, že ze mě bude hvězda,
změnilo mi to život.
Jsem sentimentální. Podívej se na věnování.
- To je od tebe moc milé. - Jo.
Moc milé.
- Když říkáš... - To jsi nemusela.
Je to...
Píšeš tu o svém dítěti a pak je tu věnování.
- Mám to přečíst? - Jo.
- „Pro Edgara...“, tvého muže. - To já musela.
„Který umožnil vydání této knihy. A Johnnyho Carsona, který umožnil vše.“
To je od tebe moc milé. Díky.
Televize Fox mi nabídla vlastní pořad.
A Edgar ho měl produkovat.
Samozřejmě jsme souhlasili.
Po 20 letech v Tonight Show
jsem jako první zavolala Johnnymu Carsonovi.
Prásknul telefonem, já volala znova a zas prásknul telefonem.
A už nikdy se mnou nepromluvil. Nikdy.
Je tu Monica Lewinská?
Podívejte se pod židle. Monico, jsi můj vzor!
Ta holka dostala sedm milionů dolarů za to,
že orálně uspokojila prezidenta Spojených států.
Víš, co tím chci říct, Kanado?
Sedm milionů dolarů!
Neštve tě to?
Kdybych si to mohla zopakovat,
řekla bych své dceři,
když jí bylo 16: „Melisso, přijď do doupěte a přines banán.
Klekni si, maminka s tebou chce mluvit.“
Občas jim říkám: „Personále!
Jsem osamělá.
Kdo mě dneska ojede, personále?“
Dívám se na vás.
Podívejte se na něj, ne na mě.
Podívejte se na něj. Není to tak těžký!
Podívejte se na něj!
Zopakujeme si to třikrát. Takhle to v životě chodí.
Tak jedeme. Mám takovou radost. No tak, lidi!
Mám takovou radost.
Mám takovou radost, že nejsem vy.
Díky a dobrou noc. Bylo mi ctí s vámi spolupracovat.
Tohle je nejvtipnější žena na světě.
Za chvíli jsme zpět.
Tahle akce je pro mě velmi důležitá, protože mě z ní vždycky vynechají.
Je fajn, že mě pozvali, protože to obvykle nedělají.
Joan, ty sice dáš každému, ale dneska dáme my něco tobě.
Je mi velkou ctí tě uvést do Síně slávy.
BLAHOPŘEJEME JOAN RIVERS
K UVEDENÍ DO SÍNĚ SLÁVY
A nyní bych ráda přivítala samotného mistra stěrače
a dobrého přítele všech komiků, s kterými se kdy setkal.
Přivítejte prosím Jeffa Rosse.
Mistr stěrač.
- Mistr stěrač. - Zatleskejte Chelsea!
Jeff, Jeff Ross.
Ahoj, světe komedie! Jak se máte?
Přišel jsem uvést jednu část in memoriam.
Nedávno přišel svět komedie o Norma Macdonalda,
Louieho Andersona, Boba Sageta,
Gilberta Gottfrieda a Willa Smithe.
Jsou tu nějací fanoušci Gilberta Gottfrieda?
Já Gilberta miloval.
Jel jsem se za ním podívat do nemocnice těsně před jeho smrtí.
Jsem rád, že jsem mu mohl poděkovat za to, že byl můj přítel.
Držel jsem ho za ruku a rozloučil se s ním.
Doktoři nedokázali přesně určit čas jeho úmrtí,
protože měl neustále přivřené oči.
Natáčel jsem pro Netflix pořad, kde stírám historické osobnosti.
Zavolal jsem jeho agentovi, že potřebuju, aby Gilbert přijel
do L. A. a hrál Adolfa Hitlera.
A jeho agent odmítl, že se to nehodí.
Gilbert by byl na Netflixu poprvé, tak nemůže hrát Adolfa Hitlera.
Tak jsem zavolal jemu samotnému. Řekl jsem:
„Sháním někoho, kdo bude hrát Adolfa Hit...“
A on na to: „...lera?
Už jedu!“
Když přiletěl, poslali jsme ho do kostymérny.
A přišel na zkoušku v kožených pumpkách,
s Hitlerovským knírkem a páskou se svastikou na ruce.
Když jsme šli na oběd,
pořád měl tu svastiku na ruce.
Pak jsme to natočili.
Po natáčení byla párty a já ho nepřemluvil, aby tu pásku sundal.
Asi ji měl i druhý den v letadle cestou domů.
Ale toho večera byl děsně vtipný. Něco vám povím.
Gilbert Gottfried byl ten nejlepší Hitler na světě.
Mel Brooks jednou řekl, že komedie je pomsta pomocí posměšků.
Neznám lepší způsob, jak zesměšnit nácky, než že jejich Führera
hraje nejhlasitější a nejotravnější žid v historii.
Takže Heil Gilbert!
Jsou tu nějací fanoušci Louie Andersona?
Byl to velmi originální komik.
Louie Anderson proměnil své dětské trápení v koncertní turné,
televizní speciální a animované pořady. A všechno bylo k popukání.
Louie nám ukázal, jak nahlédnout zpět do dětství a zasmát se mu.
Nedávno obdržel Emmy za nejlepší bestseller,
byl moderátorem oblíbené soutěže
a mluvčím másla Land-O-Lakes.
Jak oficiálně, tak neoficiálně.
Poprvé jsem se s Louiem Andersonem viděl, když jsme stáli u sousedních mušlí
na záchodech komediálního klubu v New Yorku.
Já ve svých 24 chodil na open micy
a jsem si jistý, že mě Louie doporučil.
Nebudu tu prozrazovat žádná tajemství, ale řeknu vám,
že od té doby jsem jeho fanoušek.
Máme obrovské štěstí, že tu s námi byl.
Život bez něj už nebude jako dřív.
Ať žije Louie Anderson.
Vím, že tu máme pár fanoušků Norma Macdonalda!
Norm měl tolik vtipů, na které neustále vzpomínám.
Kdykoli se měnil čas na letní,
Norm vždycky říkal: „Dávám tomu půl roku.“
Vyhodili ho ze Saturday Night Live, protože si neustále utahoval
z O. J. Simpsona.
Ale komici mají říkat pravdu
bez ohledu na následky.
A přesně to Norm dělal.
Kéž by nám řekl pravdu o svém zdravotním stavu.
Mohli bychom mu všichni říct, jak moc ho máme rádi.
Ale on takový nebyl.
Vždycky byl krok před námi. Až do samotného konce.
Bude mi moc chybět.
Kde mám fanoušky Boba Sageta?
Bob pro mě byl jako brácha.
Ale byl to americký táta.
Jako Bill Cosby.
Až na to, že Bob lidi uspával pěkně postaru.
Tím, že mluvil o práci pro charitu.
Bobova žena John Stamos mi říkal...
jak za ním neustále chodili fanoušci.
A chtěli ho objímat.
Dojímali se a říkali mu:
„Vyrůstal jsem bez otce a vaše postava v Plném domě,
Danny Tanner, byl jako můj táta. Děkuju vám za něj.“
A jestli můžete, darujte na jeho počest peníze
Nadaci na výzkum sklerodermie.
Na tom Bobovi velmi záleželo.
Bob byl tak silný a všem pomáhal, když se s námi život nemazlil.
Doufám, že všichni tady máte kamaráda, jako byl on.
Byl slavná televizní hvězda, ale žil jako komik.
Dokonce i tak umřel Na cestách, v hotelu a sám.
Uklouznul a uhodil se do hlavy.
Je to to poetické pro chlapa moderujícího Nejzábavnější domácí videa Ameriky.
Být tu, řekl by: „Můžu to použít? Je to sranda.“
Díky.
Tito čtyři budoucí členové Síně slávy tu s námi už nejsou,
ale jejich vtipy zůstávají.
Tak ještě jednou zatleskejme Gilbertovi, Louiemu, Normovi a Bobovi.
A nyní mám tu čest přivítat „konečného“
Davea Chappella!
Konečná.
Konečná, Dave Chappelle.
Dave. Dave Chappelle.
Dave.
Dave. Dave Chappelle.
Bože.
Díky, že jste tu.
Nevím, jak se vám sem povedlo dostat,
ale jste docela klikaři.
- Dave! - Dave, milujeme tě!
Díky, kamaráde!
Já tebe taky, neosobním a heterosexuálním způsobem.
Dneska jsem dostal náročný úkol. Je mi totiž ctí uvést do Síně slávy božího
Richarda Pryora.
Nejlepšího stand-up komika, jaký kdy žil.
Nechci to dělat osobní, ale komici Richarda Pryora milujou.
Vždycky rádi vzpomínáme, jak jednou v Las Vegas
uprostřed vystoupení odešel z jeviště.
A když odešel,
promotér té show mu řekl, že už si ve Vegas nikdy neškrtne.
A on na to: „To je fuk. Vyděsilo by mě, kdybyste řekl, že už si tu nezašukám.“
Nečekaně odešel ze šoubyznysu a pustil se do neznáma.
A osud ho zavál do San Francisca.
S pomocí Paula Mooneyho a pár dalších lidí
začal vystupovat čistě před černošským publikem.
A postupně se z něj stal Richard Pryor, kterého jsme milovali.
Ale černé publikum nebylo jediné, co ho změnilo.
Taky to byl kokain.
Když občas slyším super vtip, říkám si: „Kéž bych ho vymyslel já.“
Ale je o něčem osobním.
A vím, že si ten člověk prochází něčím náročným,
aby mohl říct něco tak vtipného o svém životě.
A to Richard Pryor uměl.
Když mi bylo 19,
byl jsem na akci v Harlemu v Apollo Theater, které se účastnil i on.
Vcházeli jsme ve stejnou chvíli.
Vezli ho na vozíčku.
Stál jsem za ním a byl jsem potichu.
Ale podíval jsem se mu za ucho.
A viděl jsem jeho jizvy z toho, jak se popálil.
Chtělo se mi z toho brečet.
Krátce na to jsem mu dělal předskokana.
V Newarské koncertní síni.
Bylo neuvěřitelný, že taková legenda vystupovala v Newarku.
Potkal jsem ho v zákulisí.
Pamatoval si mě a potřásl mi rukou.
A pak vyšel na pódium za tónů děsivé písně nazvané „I'm Calling You“.
A vystupoval asi 15 minut.
Pak přestal povídat
a řekl publiku: „Pardon, já to dneska nedám.“
Slyšeli byste tam spadnout špendlík.
Vzadu se zvednul nějaký chlápek
a zakřičel, jako by se chtěl prát: „Miluju tě, Richarde!“
A celé publikum začalo šílet.
Vážně, takhle dlouhé ovace ve stoje
jsem ještě v životě u komika neviděl. Byl jsem mladý,
ale věděl jsem, že jsem svědkem opravdové lásky.
Bylo jedno, jestli mu to šlo nebo ne. Chtěli ho vidět
ještě jednou.
A rozloučili se s ním krásným a velmi milým způsobem.
Tenhle okamžik ovlivnil celou mou kariéru.
Přesně to jsem od života chtěl.
Přesně tak jsem chtěl ukončit kariéru.
Možná ne tak docela.
Ne v Newarku.
Paul Mooney měl velký vliv i na mě.
A...
A zásoboval mě historkami o Richardovi.
Vždycky o něm mluvil, jako by byl ve vedlejší místnosti.
Přišlo mi to velmi povědomý
a uklidňující slyšet toho chlapa takhle mluvit o svém kamarádovi.
Měl jsem velké štěstí, že jsem poznal i jeho.
Nechci tu tlachat o svých historkách, ale...
Jen chci říct, že bez Richarda Pryora
by žádný Dave Chappelle nikdy nebyl.
A vy všichni komici, co si stěžujete, že dneska nemůžete nic říkat,
zamyslete se, jestli to není tím, že nemáte co říct.
On je totiž dokonalým příkladem člověka,
který říkal cokoli, co chtěl,
i mimo kontext.
V jeho době existovaly jen tři stanice.
Není se čeho bát,
když vidíte někoho s takovou odvahou,
která má velkou cenu. Tak prosím, dámy a pánové,
zatleskejte Richardu Pryorovi.
Četl jsem, že jste se narodil v nevěstinci.
Říkal jsem si, že jste si asi dělal srandu.
Ne, narodil jsem se v matčině lůně.
No ano.
A žili jsme... asi tomu můžete říkat nevěstinec,
- my tomu říkali bordel. - Aha.
Bordel nebo...
- Nebo... - Ale pro mě to byl domov!
Pamatuju, že k nám chodili klienti.
Tak jsem poprvé viděl bělochy.
Chodili k nám do čtvrti zlepšovat ekonomiku.
Ale byly to slušný běloši. Mohl jsem být nesnášenlivý.
Chápete?
Mohl jsem mít předsudky.
Mohl jsem z toho mít předsudky.
Fakt jo, ale poznal jsem slušný bělochy.
Říkali: „Ahoj, chlapče. Máš doma maminku? Potřebuju vykouřit.“
A moje máma... Seznamte se. Sedí tamhle.
Mám ji rád. To je moje máma.
- Je tady? - No tak, mami. Neschovávej se.
Ukaž se!
To jsem nevěděl.
Nebreč, mami.
Moje babička mi vždycky dávala za vyučenou.
Dávala mi na prdel.
Pamatujete si někdo na proutky?
Jo? Stačilo je utrhnout ze stromu
a takhle z nich strhnout listy.
Když dneska vidím ty stromy, hned bych ty hajzly pokácel.
Vezmete si proutky a začnete nima švihat.
A už cestou domů slyšíte...
Rozbrečely vás dřív, než jste došli domů.
Mami!
Promiň, mami. Už si nikdy nebudu hrát...
Mami, prosím!
Prosím, mami!
Prosím, mami! Au! Prosím!
Jste slavný v Evropě?
Co se děje?
To je normální otázka.
Bože, fakt si myslí, že jsem dobrej.
- Počkat. - Že jsem vtipnej.
- Vteřinku. - Teď se směju já.
- Počkat. - Jak to myslíte?
Bolest může být později i vtipná.
Jako když jsem byl ve vězení.
Zavřeli mě za neplacení daní.
- Kdy? - Loni.
- Kolik vám přišili? - Dost.
Řekl jsem soudci, že jsem na daně zapomněl.
A on na to: „Příští rok si vzpomeneš!“
Když nejste během sexu vnímaví
nebo se nepodělíte o svou duši, nic se nestane.
Protože chlapi začnou mít strach, když se ocitnou s ženskou v posteli.
Pořád máme v hlavě ten macho postoj. Je těžký se zeptat...
„Tak co...
Udělala ses?
Co?“
Protože se začnou hned bránit, když ženská řekne, že ne.
Začnou se hned bránit.
Nic není nikdy jejich vina.
A když je chlap vyděšenej, řekne cokoli.
„Hele, zlato, třeba ji máš mrtvou.“
A ženská vždycky vymyslí dokonalou odpověď.
„Tak co jí zkusit dát dýchání z úst do úst?“
- Zhřešil jsem. - To ne.
- V minulosti. A mnohokrát... - Uzdrav se!
Jste jediný běloch, co mi sáhnul na hlavu
a já ho nezabil.
Jednou jsem byl v ringu. Ali je boží.
Jen tak pro zábavu a pro charitu jsme spolu boxovali.
A když jsem vlezl do ringu, moje srdce udělalo...
Najednou si uvědomíte, že jste s ním v ringu.
Ví někdo, že je to jen sranda?
A on si ze mě ještě střílel! Jakmile jsem přišel,
začal dělat...
A já na to: „Tak počkat. Ví, že je to pro charitu?
Vždyť mi neměl dát na prdel!“
A byl tak rychlej,
že jste jeho pěsti viděli až ve chvíli, kdy se vracely.
Nic jinýho nevidíte. A říkáte si:
„Tak počkat.
Před chvíli jsem měl něco v ksichtě!“
A pak trenér zakřičí: „Drž se! Pohyb!“
A protože boxujete poprvý, máte strach a děláte...
Viděl jste Vymítače ďábla?
Ženský nechodí venku na záchod.
Dámy, je to tak?
„Nechceš si dojít na záchod sem?“
„Ne, je tu moc... Koukej... ne.
Je tu moc breberek, co by na mě mohly vylízt. Ne.
Počkám, až se vrátíme k autu.“
„V autě mi chcát nebudeš!
Koukej stáhnout gaťky a vychčij se tady!“
„Fakt se mi chce. Dobře, tak já si stáhnu kalhotky.
Ale jen trochu.
Dobře? Ale nic nedělej. Žádný fórky.
Kdybys něco viděl, řekni mi to.
Nebudeš dělat žádný fórky, že ne?“
„Ne, zlato. Dojdi si. Nebudu nic dělat.“
„Dobře, tak já si je trochu stáhnu.“
Vždycky počkám, než začnou.
A pak zařvu: „Někdo jde!“
Takhle jsem poznal Louieho Armstronga.
Přišel jsem do jeho šatny a ptám se: „Jak se máš?“
A on na to: „Běloši pořád vedou.“
Nechoďte na rande s mafií. Na večeři je nepozvete.
Ty blbové si totiž vždycky berou na večeři zábavu.
Vezmou vás na večeři a vždycky si vyžádají účet.
A když se naštvete, řeknete: „Dneska vás zvu já.
Vždycky platíte vy.“
„Hej, kluku. Něco ti povím. Jsme zločinci.
A zločinci neplatí.“
Měl jste tu někdo infarkt?
To tak kurevsky bolí!
Nedělám si srandu. Procházel jsem se po zahradě.
Jen tak si chodím a něco řeklo: „Nedýchej!“
A já na to: „Co?“
„Slyšels, vole. Říkal jsem, ať nedýcháš!“
„Dobře, nebudu.“
„Tak koukej sklapnout!“ „Dobře, pardon. Nezabíjej mě.”
„Klekni si na jedno koleno a dokaž to.“ „Nevstanu.“
„Přemýšlíš nad smrtí, co?“
„Jo, přemýšlím.“
„Nepřemýšlels nad ní, když jsi žral všechno to vepřový.“
„To ne.“
Probral jsem se v sanitce.
Kde na mě zírali samý běloši.
A já na to: „Do prdele,
umřel jsem a skončil ve špatným nebi.“
Poslyšte, ze všech lidí, co kdy zkoušelo crack,
slyšeli jste o někom, že by blafnul?
Proč já?
Crack bere deset milionů lidí a mně to musí bouchnout.
Musím říct, že jste mě velmi podpořili,
když jsem na tom nebyl nejlíp. Moc si toho vážím.
A taky jste... Jo, zatleskejte si.
Ale taky jste na můj účet dost hnusně vtipkovali.
No jo. Mysleli jste, že jsem to neviděl, co?
Když mě tak milujete.
Tenhle fór si pamatuju. Škrtnete sirkou.
Co to je? Richard Pryor, co běží po ulici.
Jednou jsem koukal na telku, kde říkali, že jsem umřel.
Byl jsem celej obvázanej.
Řekli: „Před pěti minutami zemřel Richard Pryor.“
Hrozně mě štve,
že jsem nikdy v životě nepotkal
nějakého komika, který by byl lepší než já.
A nikdy se mi nedostane uznání za to, co dělám.
To si myslel špatně, co?
V roce 2016 jsem v tomhle sále natáčel svůj první speciál pro Netflix.
Bylo to 12. března, výročí, kdy přišla do kin show
Richard Pryor: Live on Sunset Strip, která se natáčela taky v tomhle sále.
Bylo to na velikonoční víkend, kdy lidi slaví, že Ježíš vstal z mrtvých.
A když ten speciál dotočil, popálil se.
Bylo to poprvé, co se znovu objevil na veřejnosti po té hrozné nehodě.
A já se taky poprvé objevil na veřejnosti po tom mém odchodu
z televize.
Je mi ctí tu dnes být.
Milujeme tě, Richarde.
Milujeme tě.
Je mi ctí uvést Richarda Pryora do Síně slávy.
BLAHOPŘEJEME RICHARDU PRYOROVI
K UVEDENÍ DO SÍNĚ SLÁVY
Moc vám děkuju, že jste přišli.
Bůh vám žehnej a dobrou noc.
Síň slávy.
Síň slávy. První...
První ročník.
Síň. První ročník.
Překlad titulků: Anna Hulcová
NAVŠTIVTE NÁRODNÍ KOMEDIÁLNÍ CENTRUM JAMESTOWN, NEW YORK
BUDOUCÍ SÍDLO SÍNĚ