Downloaded from YTS.MX
- ספיישל פסטיבל NETFLIX IS A JOKE -
Official YIFY movies site: YTS.MX
אתם מבינים?
עכשיו ההצגה מתחילה, גבירותיי ורבותיי!
ועכשיו, גבירותיי ורבותיי, גבירותיי... גבירותיי ורבותיי,
פיט, פיט, פיט, פיט דייווידסון.
פיט... פיט דייווידסון.
גבירותיי ורבותיי, פיט...
שלום!
מה קורה?
פיט דייווידסון.
תודה.
תודה רבה.
תודה, תודה.
אוקיי.
מגניב מאוד. אני צריך את זה יותר ממה שאתם יודעים.
שלום לכולם. אנחנו כאן הערב כדי להכניס כמה מהסטנדאפיסטים הטובים ביותר
בכל הזמנים למקום של כבוד, לו אנחנו קוראים "ההיכל".
כן.
אז ברוכים הבאים לטקס הראשון אי פעם של היכל התהילה
של הסטנד-אפ. אני פיט דייווידסון.
כן.
הבחור שהוציא את הספיישל מספיישל קומדיה.
אז נפתח את האירוע הזה עם כבוד לקומיקאים שנפטרו.
אני די בטוח שזה בגלל שהם חושבים שאולי לא אהיה בחיים
עד שזה ישודר.
תאמינו לי, גם אני חושב שאני בחירה מוזרה לפתוח היכל התהילה של סטנד-אפ.
בשנים האחרונות, הייתי על הבמה פחות מהתינוקות שנמצאים בתוך אלי וונג.
הלילה, אנחנו עושים כבוד לאגדות אמיתיות.
כמו ג'ואן ריברס שהציתה... כן.
כן.
זה הצית ויכוח עז מאוד בנטפליקס על איזה פנים שלה צריך להשתמש
עבור התמונה שלה.
טוב...
בחרנו בזו.
רובין ויליאמס שהוא... כן.
הטוב ביותר בכל הזמנים.
הוא גם ההפך הגמור ממני באנרגיה, כישרון ושיער גוף.
ג'ורג' קרלין.
הקול... כן.
ג'ורג' קרלין.
הקול המרגיע של קטר הקיטור ב"תומס הקטר".
והאיש שלימד אתכם את המילים מוצץ זין.
וכמובן, ריצ'רד פריור.
נכון.
ריצ'רד פריור הגדיר מחדש את הקומדיה למרות שבאופן טרגי נתן לצ'בי צ'ייס
את הביטחון לומר את מילת ה"נ".
זה אמיתי, חפשו את זה בגוגל.
ערב המופעים הוא מאוד מיוחד.
ההיכל עשו את המחקר שלהם בבחירת ארבעת המועמדים.
הם לא בחרו סתם קומיקאים צעירים וטרנדיים,
בתקווה להעלות את מספר הצופים.
משום מה, הם חושבים שזה מה שאעשה.
לכל ארבעת המצטרפים שלנו הערב הצביעו באופן לגיטימי
סוכנים, בעלי מועדונים, מנהלים וחברים משפיעים אחרים בקהילת הקומדיה.
שזו דרך ארוכה לומר יהודים.
זה הולך להיות ערב מהנה, ברצינות.
יש לנו את מיקס מאסטר מייק מהביסטי בויז שיהיה הדיג'יי.
מטורף לגמרי.
מגניב ביותר.
והמון קומיקאים חיים נהדרים שידברו על המתים.
יש לנו את מולייני, שאפל והנדלר, כן.
אפשר היה לראות את האנשים האלה יחד רק בתיאטרון ממש נחמד,
או במכון גמילה נחמד עוד יותר.
ההיכל יהיה חלק מהמרכז הלאומי לקומדיה
בג'יימסטאון, ניו יורק.
כן, זה מקום אמיתי.
אבל הערב, תודה לאל, לא בשבילי.
הוא בשביל שהאגדות האלה סוף סוף יקבלו את הכבוד המגיע להם
באותה פלטפורמת סטרימינג שבה משודרת הסדרה "עוגה או לא עוגה"?
אז בואו ליהנות משילוב בריא של צחוק ובכי,
כמוני כשאני מאונן.
ועכשיו... באמת, הייתי חייב להכניס כמה בדיחות כאלה.
רוצים לדעת משהו ממש מצחיק? לא יכולתי לעשות...
זה המשפט הכי מוזר שאי פעם אמרתי.
לא יכולתי להתאפר היום כי הייתי במכון שיזוף.
וזה לדעתי הדבר הכי מוזר שאי פעם אמרתי.
אי פעם. ושאלתי... אף פעם לא הייתי במכון שיזוף,
ושאלתי את חבר שלי,
"עושים גם את הזין והתחת?"
אני לא יודע מה אני אמור לעשות.
אני צריך לקנות ספידו כמו של בוראט? לא היה לי מושג.
וחבר שלי אמר,
"לא, תשאיר את זה לבן. זה יותר מרשים ככה".
ועכשיו, אני מתכבד להציג את חברי, ג'ון סטיוארט, אוקיי?
ג'ון סטיוארט
זכה לאחרונה בפרס מארק טוויין.
והוא פרפורמר מוצלח כל כך שהוא נרגש באותה מידה לעשות את זה.
קבלו את ג'ון סטיוארט!
ג'ון...
ג'ון, ג'ון סטיארט.
ג'ון סטיוארט.
ג'ון, ג'ון... -פיט דייווידסון!
ג'ון, ג'ון סטיוארט. ג'ון, ג'ון סטיוארט.
ג'ון, ג'ון סטיוארט. -תודה שבאתם!
תודה לפיט דיווידסון. אין הרבה קומיקאים
שיכולים לבוא מבקתת ציד היישר להופעה
ועדיין להצחיק.
אני כאן כדי להציג מישהו שאני מכבד מאוד,
היה לי העונג להכיר אותו קצת.
מר ג'ורג' קרלין.
בואו נתחיל.
חרא.
פיפי.
זין.
סליחה, תגללו למעלה.
כוס.
לא שומעים מספיק מחיאות כפיים עבור זה.
מוצץ זין.
אני מבין מה הקהל אוהב.
בן זונה.
אתם תאהבו את האחרון.
ציצים.
צריך לעבוד קצת על פיפי.
כוס וציצים קורעים מצחוק.
1972, ג'ורג' קרלין אמר את שבע המילים
שאסור לומר בטלוויזיה.
חרא, פיפי, כוס, זין, מוצץ זין, בן זונה וציצים.
הייתי בן תשע.
והתאהבתי.
לא הכרתי אף אחת מהן, מה זה אומר, אבל הקטע עם הציצים...
ציצי גבינה.
באותו זמן ג'ורג' קרלין ביסס את עצמו
כגיבור תרבות-נגד.
אבל לא רק כדי לומר את המילים, הייתה לו פואנטה.
זה היה האבסורד ששבע המילים האלה
נשאו כוח למרות שהיו רק מילים.
הן לא היו מעשים, הן לא היו מחשבות,
הן לא היו כוונות רעות, הן היו רק מילים.
ג'ורג' קרלין נעצר, לני ברוס נעצר.
הם נתבעו, הם נלקחו לבית המשפט, הם נעצרו
וקיבלו כתב אישום על אמירת מילים.
גבירותי ורבותיי, זה היה לפני 50 שנה.
היום, אלו יהיו הכותרות של שבע התוכניות הבאות של נטפליקס.
זה היה הרגע שלו.
אנחנו ברי מזל.
קומיקאים.
זה נדיר עוד יותר שלקומיקאי יש רגע
בתרבות
כשהתקופה איכשהו פוגשת את הכישרון.
ויש אלכימיה שיוצרת גדולה.
זה היה ג'ורג' קרלין בשנות ה-70.
הוא היה הכול!
אבל אפילו יותר נדיר, כמעט בלתי מתקבל על הדעת,
זה קומיקאי שמוותר על להתפרנס מסיבובי הופעות
כדי לנסות ולהפוך להיות האגדה של התקופה.
ושם היה האומץ והגבורה של ג'ורג' קרלין,
ולא נאמר על זה מספיק.
הבחור הזה התחיל בשנות ה-60 כשלבש חליפה מבריקה,
ועניבה דקה, והופיע אצל מרב גריפין,
ועשה חיקויים, וכך הוא התפרנס.
אשתו, ברנדה, בתו הצעירה, קלי.
הם קנו בית, הם התחילו להצליח.
והוא היה ריק.
הוא לא היה עצמו, לא הכירו בו כאמן.
אז הוא זרק הכול.
המחשבה על לוותר על החלום של להתפרנס
ולפרנס את המשפחה שלך... הם שמו את ביתם בחשבון נאמנות,
כי הוא הרגיש שהוא לא הוא עצמו, הוא גידל זקן, הוא הגדיל את שערו,
וזרק על עצמו ג'ינס,
והוא התחיל לעשות קטעים על זה שמוחמד עלי נזרק לזאבים
בגלל שלא רצה להתגייס לוייטנאם.
והקטע היה בעצם, "מוחמד עלי מכה אנשים לפרנסתו".
ומה שהוא אמר זה, "ארביץ לאנשים, אבל אני לא רוצה להרוג אותם".
והממשלה אמרה...
"אם לא תהרוג אותם,
לא ניתן לך להרביץ להם".
לא היה אכפת לו, הוא פשוט הופיע.
הוא היה אמן.
התמזל מזלי בשנות ה-90
והתיידדתי עם ג'ורג'.
סוף סוף הייתה לי הזדמנות לבלות איתו קצת זמן בלוס אנג'לס.
התכוונתי לראיין אותו בשביל ספיישל.
הוא חגג 40 שנה בקומדיה.
עשינו את זה באספן, קולורדו.
כי באופן כללי, לאנשים שמפיקים תוכניות קומדיה יש את החוכמה
לקחת מישהו שעבר ארבעה התקפי לב,
ולבקש ממנו להופיע איפה שיש מעט מאוד חמצן.
בגלל זה אני לא מופיע ב-"HBO Is A Joke Festival".
אני מופיע ב-Netflix Is A Joke Special.
תסתכלו עליכם.
מציגים נאמנות למותג, זה מאוד מרגש.
בשנותיו המאוחרות, כולם אמרו שקרלין נהיה אפל מאוד.
הוא הריע לנפילתו של העולם, שהוא הפך לניהיליסט.
אבל זה בכלל לא היה זה, זו הייתה אכזבה.
מעולם לא הייתי עם מישהו שהייתה לו כזו אמפתיה
למצב האנושות.
ואני חושב שהחומר שלו בשנים מאוחרות יותר היה רק שיקוף של העובדה
שהוא היה ממש שבור לב
בגלל מה שעשינו אחד לשני, ומה שעשינו לעצמנו.
מה שעניין אותי היה,
שיחסית לגיבור תרבות-נגד כמו ג'ורג' קרלין,
הוא בכלל היה פועל צווארון כחול.
הוא היה הולך למשרד שלו בשעה 9:00 בבוקר, יושב וכותב.
מעולם לא פגשתי מישהו
שעישן כל כך הרבה מריחואנה
ועבד כל כך קשה.
הוא היה כותב בדיחות...
ואז הוא היה מוציא את הגראס, או כמו שהוא היה אומר לי
כשישבתי במשרד שלו, "הגיע זמן להתעורר".
ג'ורג' קרלין נפטר ב-2008.
ב-2006 או 2007 נולד טוויטר.
אם תיכנסו לטוויטר מדי פעם,
ג'ורג' קרלין הוא נושא חם.
בפלטפורמה שלא באמת היה לו מושג מה היא.
אבל הוא פשוט מופיע באקראיות כשדברים מוזרים קורים בעולם.
כי כתרבות, אנחנו מתגעגעים לקול שלו.
ועבור קומיקאי,
זה הכבוד הגדול ביותר שאפשר לתת לו.
אנו מתגעגעים אליו.
מתגעגעים לקול שלו.
אנחנו רוצים לדעת מה הוא היה חושב.
קומדיה חולפת, בחיי. כמעט אף אחד לא שורד את הרגע שלו.
הוא שרד חמישה עשורים.
כצופה נוקב, אנליטיקאי, אבסורדי וקומיקאי,
וחבר, ואבא, ובעל,
והומניטרי.
הוא היה מדהים.
ואני לא יכול לומר לכם כמה אני מתגעגע אליו,
וכמה אני חושב עליו, וכמה אסיר תודה על...
אפילו על הזמן המועט שבילינו יחד.
גבירותיי ורבותיי, ג'ורג' קרלין.
ג'ורג' קרלין.
וג'ורג' קרלין.
פעם הייתי הבחור הזה.
או אולי פעם הבחור הזה היה אני.
לא יודע. היינו אותו בן אדם מתישהו.
יש לנו יותר דרכים לתאר מילים מלוכלכות מאשר מילים מלוכלכות.
זה נראה לי קצת מוזר.
נראה שמישהו התעניין מאוד במילים האלה.
המשיכו להתייחס אליהן, קראו להן מילים רעות, מלוכלכות,
מטונפות, מגונות, נתעבות, וולגריות,
גסות,
בטעם רע, לא ראויות,
דיבור רחוב, דברי תועבה, דיבור חדר ההלבשה, דיבור נמוך,
לכלוך, שובבות, חצוף, וולגרי,
גסות רוח, אכזריות, תאוותניות, מגונות, טמאות, ניבולי פה,
עצוב, גזעני,
מסוכן,
מרומז,
קללות, גידופים, דברי חרפה.
כל מה שיכולתי לחשוב עליו זה חרא, פיפי, זין, כוס, מוצץ זין,
בן זונה וציצים!
לעשות חרבון זה עוד אחד.
לעשות חרבון?
לא עושים חרבון, משאירים חרבון.
זה כל הרעיון!
להשאיר אותו!
חיידקים. מאיפה בא הפחד הפתאומי הזה מחיידקים בארץ הזאת?
שמתם לב לזה?
התקשורת מפרסמת כל הזמן כתבות על כל הזיהומים האחרונים.
סלמונלה, אי קולי, נגיף ההנטה, שפעת העופות.
והאמריקאים נבהלים בקלות, אז עכשיו כולם מתרוצצים
מקרצפים, מרססים,
מבשלים יותר מדי את האוכל, שוטפים ידיים שוב ושוב,
מנסים להימנע מכל מגע עם חיידקים.
זה מגוחך, וזה מוגזם עד כדי מגוחך.
בבתי הכלא, לפני שנותנים לך זריקה קטלנית,
הם מנקים את היד שלך עם אלכוהול.
יצא לכם לגהק וכמעט להקיא?
אף פעם לא זיינתי עשר.
אף פעם לא זיינתי עשר!
אבל לילה אחד זיינתי חמש נשים שהן שתיים.
כן.
הנה משהו שאף פעם לא שומעים גבר אומר,
"תפסיקי למצוץ לי את הזין או שאתקשר למשטרה".
תוהים למה אין אוכל כחול.
לא הגזמנו קצת עם הסרטים הצבעוניים האלה
למטרות שונות?
לכל מטרה יש סרט צבעוני משלה עכשיו.
אדום לאיידס, כחול להתעללות בילדים, ורוד לסרטן השד,
ירוק ליערות הגשם, סגול לאלימות עירונית.
יש לי אחד חום. יודע מה זה אומר? תאכל חרא, בן זונה!
אבל במחלקת הבולשיט, במחלקת הבולשיט,
איש עסקים לא יכול להחזיק נר לאיש דת.
אני חייב לומר לכם את האמת, אנשים. חייב לומר לכם את האמת.
בכל הנוגע לבולשיט,
בולשיט גדול ורציני, תצטרך לעמוד ביראת כבוד,
מול אלופת כל הזמנים בהבטחות שווא
וטענות מוגזמות, הדת. אין תחרות.
אין תחרות.
דת. לדת יש את סיפור הבולשיט הגדול ביותר שסופר אי פעם.
תחשבו על זה. הדת למעשה שכנעה אנשים
שיש אדם בלתי נראה
שחי בשמיים,
שצופה בכל מה שאתם עושים, בכל דקה בכל יום.
ולאדם הבלתי נראה יש רשימה מיוחדת של עשרה דברים שהוא לא רוצה שתעשו.
ואם תעשה אחד מעשרת הדברים האלה, יש לו מקום מיוחד
מלא אש, עשן, שריפה, עינויים וייסורים,
לשם הוא ישלח אתכם לחיות ולסבול ולהישרף ולהיחנק,
ולצעוק, ולבכות לנצח נצחים עד קץ הימים.
אבל הוא אוהב אתכם.
הוא אוהב אתכם.
הוא אוהב אתכם, והוא צריך כסף.
הוא תמיד צריך כסף!
הוא חזק, מושלם, כל יודע וחכם,
איכשהו, הוא לא מסתדר עם כסף.
הדת גוזלת מיליארדי דולרים, הם לא משלמים מיסים,
והם תמיד צריכים קצת יותר.
עכשיו, רוצים לדבר על סיפור בולשיט טוב.
הולי שיט.
אבל אני רוצה לעדכן אתכם לגבי "יתרונות" הבריאות של הקומיקאים.
כפי שזה נראה כרגע, אני מוביל על ריצ'רד פריור בהתקפי לב,
שתיים-אחת.
אני מוביל, אני מוביל.
נכון. עכשיו...
עם זאת, ריצ'רד עדיין מוביל עליי אחד-אפס בלשרוף את עצמך.
האופן שבו זה קרה הוא תחילה ריצ'רד עבר התקף לב,
ואז אני עברתי התקף לב,
ואז ריצ'רד שרף את עצמו,
ואז אמרתי, "לעזאזל עם זה, אני הולך לעבור עוד התקף לב".
למה? למה?
למה? למה? למה רוב האנשים שמתנגדים להפלות
הם אנשים שלא היית רוצה לזיין מלכתחילה?
אני גבר מודרני, איש המילניום,
לא מעשן ולא דיגיטלי.
דקונסטרוקציוניסט מגוון, רב תרבותי, פוסט מודרני,
לא תקין פוליטית, אנטומית ואקולוגית.
יש לי מאמן אישי, קונה אישי, עוזר אישי,
ואג'נדה אישית.
לא תוכלו להשתיק אותי, לא תוכלו לעשות אותי טיפש.
כי אני בלתי נלאה, ואני אלחוטי.
אני זכר אלפא על חוסמי בטא.
אני לא מאמין, ומצליח יתר על המידה. נינוח, אבל אופנתי.
כנה, ביתי, שכ"ד נמוך, דורש תחזוקה גבוהה.
מוגדל, עמיד לאורך זמן, חד, מהיר פעולה,
מוכן לאכילה ובנוי להחזיק מעמד.
אני מעורב, משוחרר, מופרע ופרוע.
פוסט טראומטי בטרם עת, ויש לי ילד אהוב ששולח לי מכתבי נאצה.
מאובזר במלואו, מורשה, נבדק בבית חולים, הוכח קלינית,
מנוסח מדעית, נס רפואי.
שטפו, בישלו, חיממו, הקרינו אישרו וארזו אותי מראש,
פג תוקף, מיובש בהקפאה, עטוף כפול, ארוז בוואקום,
ויש לי קיבולת פס רחב בלתי מוגבלת.
אני בחור גס רוח, אבל הדבר האמיתי. רזה ומרושע.
שחצן, נעול ומוכן, מחוספס, קשוח וקשה לעבוד עליו.
לוקח את זה לאט, הולך עם הזרם, רוכב עם הגאות.
אני הולך גאה.
נוהג ונוסע, משייט ומסתובב, זז ורוקד,
צורח ומתבכיין, לא נגעתי אז לא נסעתי,
לוחץ על הגז, ונוסע עם הגומי על הכביש,
אני חוגג חזק בזמן ארוחת הצוהריים ובהפסקה.
אני לא מתייאש, אין ספק, ומחזיק מעמד, תודה בהחלט.
אני מתכבד להכניס את ג'ורג' קרלין להיכל.
- ברכות לג'ורג' קרלין! -
- המצטרף לשנת 2022 ההיכל -
ועכשיו, גבירותיי ורבותיי, אני רוצה להציג את...
אני לא יודע איך קוראים לאנשים שמכניסים אנשים טובים יותר להיכל.
הבא שהוא כמוני.
הוא אחד מהקומיקאים והאנשים האהובים עליי.
גבירותי ורבותיי, מר ג'ון מולייני.
ג'ון מולייני.
היי!
ג'ון. -שלום.
ג'ון מולייני.
תודה, ג'ון. שלום לכולם, שמי ג'ון מולייני.
תענוג להיות כאן.
רובין ויליאמס.
הקריירה שלו נמשכה כ-38 שנים.
אבל מבחינה יצירתית, הוא הכניס כמה מאות שנים.
זה מה שמפריד בעיניי את רובין ויליאמס
מכל קומיקאי אחר.
אין קטעים מצולמים של רובין וויליאמס שבהם הוא מתעצל.
אין רגע מתועד שבו הוא לא נתן את כל כולו.
בין אם הוא היה על הבמה בהולי סיטי זו,
בקומדי סטור,
במטרופוליטן אופרה האוס בניו יורק.
בין אם הוא היה על הבמה כשהנחה את Comic Relief במשך שנים,
או שגייס מאות מיליוני דולרים לטיפול רפואי בחסרי בית.
לא משנה על איזו במה הוא היה... כן, תריעו לזה.
לא משנה על איזו במה הוא היה, נראה היה שהוא שוקע
לחלוטין בהופעה, ונראה שהוא אהב את זה לגמרי.
רובין ויליאמס היה גם ביותר סרטים טובים
ממה שמותר למישהו להיות בהם.
צפיתי ב"בוקר טוב, וייטנאם" לפני כמה חודשים.
ולכו לצפות שוב בסרט הזה, צפו בסצנה הראשונה בכיתה
בסרט הזה שבו רובין מלמד אנגלית
את האנשים בסייגון.
מעולם לא ראיתי הופעה שבה מישהו מצחיק יותר,
וגם צוחק באמת עם אנשים בסצנה.
זה מרגיש כאילו אתה צופה בחזרה מבריקה.
הוא מעולה אפילו בסרטים בינוניים.
זוכרים את הסרט "תשעה חודשים" עם יו גרנט?
מה שתגידו, הוא בסדר, הוא נחמד. הוא לא נהדר. הוא לא נהדר.
אבל הם יודעים את זה. רובין ויליאמס...
מופיע בו ל-15 דקות.
והוא מצחיק יותר מכל גוף עבודה שלם של רוב האנשים.
הוא מגלם גינקולוג רוסי בסצנה אחת, שפעם היה ראש המיילדות
בבית חולים לבעלי חיים בסנט פטרסבורג,
והוא התמחה בחולדות ובקופים.
והוא אומר ליו גרנט וג'וליאן מור,
"מתישהו הבנתי שאם ראית תחת של חולדה אחת, ראית את כולם".
אבל אז, זה חלק מאוד מצחיק, אבל אז הוא אומר,
הוא אומר את זה עם כזה כבוד,
בלשון מעטה שכזה, הוא אומר, "ובחודש שעבר קיבלתי
את הרישיון החדש שלי. ועכשיו, אני יכול ליילד תינוקות אנושיים".
אם תרצו לראות שחקן שבו-זמנית מגביר
את מה שהופעה קומית יכולה להיות מבחינה רגשית,
ומה שהופעה רגשית יכולה להיות מבחינה קומית,
צפו ברובין ויליאמס בסרט "פישר קינג".
זו העבודה הטובה ביותר בסרט שעשה שחקן קומי אי פעם.
הנה רעיון שאני שומע הרבה.
אנשים אוהבים לחשוב שהקומדיה מגיעה ממקום מסוים
של כאב, ועצב,
ואנשים אוהבים לדבר על קומיקאים כאילו אנחנו עושים מה שאנחנו עושים
בגלל אפלה פנימית כלשהי,
וזה נאמר במיוחד כשמדברים על רובין ויליאמס.
ועם כל הכבוד, תפסיקו עם החרא הזה.
כאילו...
תנו קצת כבוד לאמן מבריק
שפשוט היה יותר מוכשר ממכם.
זה מה שקרה.
להצחיק אנשים זה כיף מאוד.
אמנות הקומדיה היא תענוג לעשות.
ולהיות קומיקאי זה לא מצב פסיכיאטרי.
האם רבים מאיתנו דפוקים מאוד, כולל אותי?
כן! אבל זה לא משנה.
יש אנשים מדוכאים שאין להם את ההגינות
להיות קומיקאים גדולים.
למה שלא תציקו להם לשם שינוי?
דיברתי על זה עם בתו של רובין, זלדה.
היא כתבה לי משהו שרציתי להקריא הערב,
ברשותכם.
זה מהבת של רובין, זלדה.
כשדיברנו על הרעיון הזה, היא אמרה,
"זו רק תפיסה של אדם אחד לגבי אדם הרבה יותר מורכב.
אבל בעיניי, כל כך הרבה ממה שאבא רצה לעשות
היה להאיר את חייהם של אנשים.
במיוחד אלה שלדעתו עשויים להזדקק לזה יותר מכול.
במובן הזה, אני חושבת שהדחף שלו היה הרבה פחות קשור לעצב שלו עצמו,
והרבה יותר קשור להפסקת העצב של העולם.
הוא היה הולך למקלטי חסרי בית ויושב איתם לבד במשך שעות,
הוא רכב בטריאתלונים עבור קרנות לספורטאים מאותגרים,
והוא היה מצחיק את כל שאר האנשים במסע הארוך.
הוא הלך לבתי חולים, הוא הלך לבסיסי צבא.
לכל מקום שבו היה צורך בצחוק.
הוא אהב לדעת שברגעים האפלים ביותר,
צחוק הוא באמת התרופה המדהימה ביותר עבור הנשמה.
וזו נותרה בעיניי אחת המתנות הקשות והיקרות ביותר
שאדם יכול לתת לאחר.
אבא שלי באמת היה הכי מאושר כשהוא שימח אחרים.
תמיד".
טוב...
ומה עוד אפשר לומר על קומיקאי או אדם?
גבירותיי ורבותיי, רובין ויליאמס.
האם יש כאן מישהו הערב שמרגיש צורך להירפא באמצעות קומדיה?
יש כאן מישהו?
תראו!
הירח, כמו אשך, תלוי נמוך בשמיים.
איזה צליל או רעש אתה אוהב?
יש כאן מסמן לחירשים?
איזה מגניב.
תמצוץ לי.
תודה.
אני מניח שאני צריך לדבר לרגע על הנושא המאוד רציני של...
סכיזופרניה. -לא, הוא לא. -שתוק, תן לו לדבר!
הבן שלי בן שלוש, זו תקופה מדהימה.
יש לו ראש גדול, גוף קטנטן.
זו תקופה מזעזעת שבה הם שואלים אותך על הכול.
"למה השמיים כחולים?" -"ובכן, בגלל האטמוספרה".
"למה יש אטמוספרה?" -"ובכן, כי אנחנו צריכים לנשום".
"למה אנחנו נושמים?" -"למה לעזאזל אתה רוצה לדעת?"
תמיד היה לי חלום.
היה לי חלום... טוב, כמו כל אבא אני מניח.
יש לך חלום שאולי יום אחד,
יום אחד זה יהיה הבן שלי שיקבל את פרס נובל.
יש לי גם חלום נוסף שבו הבן שלי אומר,
"אתה רוצה צ'יפס עם זה?"
הייתי בתוכנית אירוח גרמנית, והאישה שאלה,
היא שאלה, "מר ויליאמס, למה לדעתך אין הרבה
קומדיה בגרמניה?"
אמרתי, "האם אי פעם חשבת שהרגתם את כל האנשים המצחיקים?"
אבל אם אתה אירי, אתה תכסח אותי,
אבל אחר כך אתה תשיר על זה.
אוי, בלילה שבו אמרת שאשתי שמנה
הפלתי אותך וחרבנתי בכובעך
קדימה, אנחנו הולכים מנסים לשאוף קצת אוויר
הנה הרעיון שלי לספורט.
אני מכניס כדור לחור.
"אתה מתכוון לביליארד". -לעזאזל ביליארד.
לא עם מקל ישר. עם מקל דפוק קטן.
אני מכה בכדור, הוא נכנס לחור.
"אתה מתכוון כמו קרוקט". -לעזאזל קרוקט!
אני שם את החור במרחק של מאות קילומטרים.
לך תזדיין, כן.
נותן מכות, ובכל פעם שאתה מחטיא,
זה מרגיש שאתה הולך לקבל שבץ.
זין! ככה נקרא לזה!
סטרוק. כי כל פעם שאתה מחטיא, אתה מרגיש שאתה הולך למות.
אני רוצה שהאיש שמשדר כדורגל מקסיקני ישדר גולף פעם אחת.
הכדור מתגלגל, הכדור נכנס ל...
חור!
ובנות, אם אתן רוצות לעשות קעקוע יפה של זריחה
שעולה מתוך התחת שלכן, זה מדהים כשאתן בנות 20.
אבל כשאתן בנות 50, זה תמנון שרודף אחרי כוכב ים.
אז לא.
לעזאזל!
אתה משתין!
ואז אתה מבין...
שאלוהים נתן לך פין ולא מוח.
ומספיק דם שיזרום לאחד מהם בכל פעם.
נכון, קורקי, הגיע הזמן לעלות על הסוס.
אנחנו רוכבים דרומה מהגבול.
אתה חייב לרצות את הגברת.
יש לי שאלה אחת לנשים.
אנחנו נראים ככה?
את קרובה?
לא, לא, לא, אסיים.
לא, לא, לא, אני אוהב אותך.
אני אוהב אותך.
אסיים.
תראה, אמרתי שאני יכול לסבול את זה. אני פשוט לא מרגיש את הפנים שלי.
לא, מי אבא שלך?
אני אוהב אותך. אני אוהב אותך.
אסיים, אסיים.
אסיים...
לילה טוב!
כן.
אני מתכבד להכניס את רובין וויליאמס להיכל, כן.
- ברכות לרובין ויליאמס המצטרף לשנת 2022, ההיכל -
וזה תענוג אמיתי להזמין את המציגה הבאה.
קומיקאית שאני אוהב לראות ואישה שאני אוהב להיתקל בה
שלא הייתה לי הזדמנות לראות כבר זמן מה.
גבירותיי ורבותיי, קבלו את האישה המצחיקה והנפלאה, גברת צ'לסי הנדלר.
צ'ל, צ'ל, צ'לסי. צ'ל, צ'ל, צ'לסי.
צ'ל, צ'ל, צ'ל, צ'לסי.
צ'לסי. -כן!
צ'לסי, צ'לסי, צ'לסי. צ'ל, צ'לסי.
צ'לסי. -שלום לכולם!
הנדלר. -היי!
תודה רבה. תודה.
אני כאן לדבר על גברת ג'ואן ריברס.
בפעם הראשונה שפגשתי את ג'ואן ריברס, שתינו היינו ב-E.
ולא הכייפי.
הייתי צעירה מדי, בטוחה מדי ויהירה מדי
כדי להאמין שלמישהו יש יד בהצלחה שלי מלבד עצמי.
עכשיו, אני יודעת שכל הצלחה שהייתה לי,
הייתה בגלל שמישהי באה לפניי שהייתה נועזת יותר ואמיצה יותר,
ובהצלחה עם למצוא מישהי נועזת ואמיצה כמו ג'ואן ריברס.
היא אמרה פעם, "סטיבי וונדר, הבן זונה המסכן הזה.
מי יגיד לו שהוא חובש מחזיק צמח ממקרמה על הראש שלו?"
וכמובן, היו את הקלאסיקות.
היא גם אמרה, "אליזבת טיילור כל כך שמנה שהיא שמה מיונז על אספירין".
אז אני נרגשת לעמוד כאן הערב
ולחלוק כבוד לחייה ולעבודתה.
ג'ואן נולדה ב-1933 בשם ג'ואן אלכסנדרה מולינסקי.
היא נולדה בברוקלין, ניו יורק.
היא התחילה כמו רבים מאיתנו, כשעבדה בעבודות מזדמנות כדי לסגור את החודש.
היא הייתה מדריכת סיורים במרכז רוקפלר.
היא עבדה כמגיהה בסוכנות פרסום בניו יורק.
והיא גם עבדה תקופה קצרה כיועצת אופנה,
מיומנות שתהיה שימושית עשרות שנים מאוחר יותר
כשיצרה את ה-Fashion Police עם בתה, מליסה.
הן המציאו גלגולי עיניים וירידות על סלבריטאים
עשרות שנים לפני ג'יידה ו-וויל.
עד מהרה מצאה ג'ואן את ביתה על הבמה והצחיקה אנשים.
צחקה על מפורסמים, צחקה על פוליטיקה,
ובעיקר צחקה על עצמה.
היא השיקה את קריירת הסטנד אפ שלה במועדונים בגריניץ' וילג'.
הופיעה יחד עם אנשים כמו ג'ורג' קרלין וריצ'רד פריור.
המופע של ג'ואן באותה תקופה נסגר עם הפאנץ' ליין,
"אני ג'ואן ריברס, ואני נותנת".
אני חושבת שזה גם משפט פתיחה די חזק.
ואז, אחרי כמעט עשור של קושי במועדונים אפלים,
ג'ואן הפכה לסנסציה בין לילה לאחר שנדחתה מספר פעמים,
היא הוזמנה להופיע ב"טונייט שואו עם ג'וני קרסון".
זה היה ב-17 בפברואר 1965, והערב הזה שינה הכול.
ג'וני קרסון ישב שם וניגב דמעות של צחוק מלחייו,
והוא אמר, "אלוהים, את מצחיקה. את הולכת להיות כוכבת".
והוא צדק.
היא הייתה בשליטה, וג'וני, מלך הלייט נייט,
הסתכל ביראת כבוד.
היא הראתה לנו שאפשר להיכנס למועדון של הבנים,
ולא רק להצחיק אותם, אבל אם היית מצחיקה מספיק,
יכולת לשלוט בהם.
ג'ואן הופיעה בקרנגי הול, זכתה בגראמי, זכתה באמי,
היא זכתה במועמדות לטוני, היא כתבה 12 ספרים רבי מכר.
היא הגדירה מחדש את השטיח האדום כפי שמכירים אותו כיום.
והכי מרשים, היא לא פחדה להיות עצמה.
ג'ואן מצאה את הקול החריף ופורץ הדרך שלה
בתקופה שבה נשים לא השמיעו את קולן.
וכשהרבה אנשים מתפרסמים, הם נעשים בטוחים יותר,
ויותר שמורים,
כי פתאום, יש יותר מדי מה להפסיד.
אבל לא ג'ואן. ככל שהיא הצליחה יותר,
היא הפכה רועשת יותר ופחות מתנצלת.
היא פרצה גבולות, וסיכנה הכול,
בשביל הצחוק.
היא זכתה לביקורת במשך כל חייה
על שהייתה גסה מדי, רכלנית מדי, אישית מדי.
אבל תמיד היה משהו עמוק יותר מתחת לבדיחות שלה.
היא סירבה להתנצל על שום דבר, ואמרה, "חלק מהמופע שלי
אמור לזעזע אתכם.
זה נראה כאילו אני מצחיקה, אבל אני מזכירה לכם דברים אחרים.
החיים קשוחים, יקירי. החיים קשים.
ועדיף שנצחק על הכול,
אחרת נרד ישר לטימיון".
והיא לא רק אהבה להצחיק אנשים.
היא אהבה אנשים שהצחיקו אנשים אחרים.
היא אמרה פעם, "אם עוד קומיקאית אחת תבוא אליי ותגיד,
"פתחת לי את הדלתות", אני רוצה להגיד, לכי תזדייני.
אני עדיין פותחת לך את הדלתות".
והיא עדיין עושה זאת.
אפילו מותה ב-2014 לא יכול לעצור אותה,
הודות למורשת שלה, היא עדיין פותחת דלתות
לנשים מאיזה שטיח אדום גדול בשמיים.
גבירותיי ורבותיי, ג'ואן ריברס!
בעסק הזה, הכול עניין של ליהוק.
אז אני רק רוצה שתדעו, שמי הוא ג'ואן ריברס,
ואני נותנת.
ליל הכלולות שלי היה אסון כי יש לי אפס-אפס.
בעלי אמר, "תני לי לעזור לך עם הכפתורים".
ואמרתי...
אמרתי, "אני עירומה!"
כשאת לא רצויה, את יודעת מההתחלה.
כל מה ששמעתי בצעירותי היה, "למה שלא תהיי כמו בת דודתך, שילה?
למה שלא תהיי כמו בת דודתך, שילה?"
שילה מתה בלידה. אוי, כן!
הנשים הראשונות היו טובות מדי. אנחנו דואגות, השיער מאפיר.
לבעל יש בעיות בלב, אנחנו כועסות.
אנחנו ממשכנות את הטבעות שלנו כדי לקנות לו קוצב לב.
אישה שנייה, הבעל סובל מבעיה בלב,
היא הולכת מאחוריו ועושה, "בו!"
זה ההבדל.
זה ההבדל!
גם שרפתי את חמותי.
וזה היה... אוי, לשרוף את חמותך,
אתם לא יודעים, שלא תדעו זאת לעולם.
טסתי טיסות ישירות, מונטריאול-לונדון, לונדון-מונטריאול.
ובטיסה חזרה חשבתי, "הייתי צריכה לחכות שהיא תמות".
והייתי פשוט...
היה אסור להתנשק בדייט הראשון.
אתה צוחק? -זה היה אסור?
אדגר ואני עדיין לא התחלנו. -לא ידעתי את זה.
אם בעלי לא היה מתהפך בשנתו, לא הייתי מביאה את הילדים.
אני יכולה לחזור הביתה מהעבודה עם שפתון על הצווארון,
ולא יהיה אכפת לו.
אני מעמידה פנים שיש לי רומן. רוצים לדעת מה משגע אותו?
חשבתי, "זה יוציא אותו מדעתו", נכון?
שוכבים במיטה, מעמידה פנים שאני מדברת משינה,
ואני אומרת דברים כמו, "לא, טים, זה לא בסדר!"
"לא, טים, זה לא בסדר. אלוהים, זה פשוט לא בסדר".
למוחרת בבוקר, בעלי השאיר לי פתק, "תגידי לטים שזה בסדר".
כולנו עוברים את אותו הדבר בגיל 40, מתחילים לאבד את הראייה.
לא אכפת לי מי, אי אפשר לקרוא את הברכה.
בגיל 50, הזיכרון מתחיל להיעלם. "בוא נלך לראות את הסרט הזה.
אתה יודע, זה ש... אתה יודע מה אני..."
בגיל 60 מתחילים להפליץ. מפליצים, מפליצים, מפליצים...
כן. ובגיל 70, מאבדים את חוש הריח.
אז בין 60 ל-70, זו תקופה נוראית.
כולם ראו את התוכנית של קרסון.
וכשקרסון אמר לי, "את הולכת להיות כוכבת",
חיי השתנו.
אני מאוד סנטימנטלית. תראה את ההקדשה בספר.
אני יודע, זה מתוק מצידך. -כן.
זה היה מתוק מצידך.
מדבר על רגש... -לא היית צריכה לעשות זאת. -עבור...
כתוב... את מדברת על התינוק שלך, ואז יש הקדשה.
אפשר להקריא את זה? -בטח.
זה אומר, "לאדגר," בעלך. -היית חייבת.
"שגרם לספר הזה לקרות. שגרם לספר הזה לקרות.
לג'וני קרסון, שגרם להכול לקרות".
זה מאוד מתוק מצידך, זה נחמד.
פוקס באו והציעו לי תוכנית משלי.
והציעו לאדגר להפיק.
כמובן שהסכמנו.
אחרי 20 שנה ב"טונייט שואו",
האדם הראשון אליו התקשרתי היה ג'וני קרסון.
הוא ניתק את הטלפון. התקשרתי שוב, ניתק שוב,
ואף פעם לא דיבר איתי שוב, אף פעם.
מוניקה לוינסקי, היא כאן?
תסתכלו מתחת לכיסאות. מוניקה, האלילה שלי!
הבחורה הזו השיגה שבעה מיליון דולר
מקיום יחסי מין אוראליים עם נשיא ארצות הברית.
מבינים מה אני אומרת, קנדה?
שבעה מיליון דולר!
זה לא מרגיז אתכם?
אם הייתי עושה זאת שוב...
אם הייתי עושה זאת שוב, הייתי אומרת לבת שלי
כשהייתה בת 16, "מליסה, בואי לסלון, תביאי בננה,
רדי על הברכיים, אימא רוצה לדבר איתך".
לפעמים, אני אומרת להם, "צוות!"
אני בודדה.
מי יזיין אותי הערב, צוות?"
אני מסתכלת עליך.
תסתכלו על האדם, אל תסתכלו עליי.
תסתכלו על האדם, זה לא קשה.
תסתכלו על האדם.
נגיד את זה שלוש פעמים. אלה החיים.
אחד, אני כל כך שמחה. קדימה, חבר'ה.
אני כל כך שמחה.
אני כל כך שמחה שאני לא אתה.
תודה לך ולילה טוב! תענוג לעבוד איתכם.
זו האישה הכי מצחיקה בעולם.
ונחזור אחרי הפרסומות.
אבל יש חשיבות עבורי לסוג כזה של אירוע לקומדיה
כי תמיד משאירים אותי מחוץ לזה.
אז בשבילי זה נחמד להיכלל, כי אני בדרך כלל לא נכללת.
טוב, ג'ואן, את אולי נותנת, אבל הערב אנחנו הולכים להכניס אותך.
אני מתכבדת להכניס אותך להיכל.
- ברכות לג'ואן ריברס -
- המצטרפת לשנת 2022 ההיכל -
ואני מתכבדת להציג את מאסטר הירידות בכבודו ובעצמו,
אדם שהוא חבר טוב של כל קומיקאי
שהוא אף עם לא פגש.
קבלו בבקשה את ג'ף רוס.
מאסטר הירידות.
מאסטר... מאסטר הירידות.
מחיאות כפיים לצ'לסי הנדלר.
ג'ף רוס. ג'ף, ג'ף רוס.
שלום, עולם הקומדיה! מה שלומכם?
אני כאן הערב כדי להציג את קטע הזיכרון.
כי לא מזמן, עולם הקומדיה איבד את נורם מקדונלד,
לואי אנדרסון, בוב סאגט,
גילברט גוטפריד, וויל סמית'.
יש כאן מעריצי גילברט גוטפריד הערב?
אני מת על גילברט.
הספקתי לראות את גילברט בבית החולים ממש לפני שהוא נפטר.
אני שמח שזכיתי בהזדמנות להודות לו היותו חבר שלי.
והחזקתי לו את היד, ונפרדתי לשלום.
לרופאים היה קשה לקבוע שעת מוות מדויקת,
כי עיניו של גילברט היו תמיד די עצומות.
עשיתי תוכנית עבור נטפליקס שבה אני יורד על דמויות היסטוריות.
והתקשרתי לסוכן של גילברט, ואמרתי, אני צריך שגילברט יבוא
ללוס אנג'לס וישחק את אדולף היטלר.
והסוכן שלו אמר, "אין סיכוי. זה לא מתאים.
גילברט לא יגלם את אדולף היטלר בפעם הראשונה שלו בנטפליקס".
אז התקשרתי לגיל בעצמי, ואמרתי,
"גילברט, אני צריך מישהו שיגלם את אדולף היט..."
והוא אמר, "לר?
אני אעשה את זה!"
והוא בא בטיסה, שלחנו אותו להתלבש,
וג'ילברט בא לחזרה לבוש לדרהוזן,
ושפם של היטלר, וסרט של צלב קרס.
יצאנו לארוחת צוהריים,
וגילברט עדיין ענד את סרט צלב הקרס.
ועשינו את המופע.
הלכנו לאפטר פארטי, ולא הצלחתי לגרום לו להוריד את סרט צלב הקרס.
לדעתי הוא לבש את זה במטוס חזרה הביתה למוחרת.
אבל הוא היה כל כך מצחיק באותו ערב.
והרשו לי לספר לכם משהו, גילברט גוטפריד היה ההיטלר הכי טוב שיש.
מל ברוקס אמר פעם שקומדיה היא נקמה דרך לעג.
איזו דרך טובה יותר ללעוג לנאצים אם את הפיהרר שלהם ישחק
היהודי הרועש והמעצבן ביותר בהיסטוריה.
אז... הייל גילברט!
יש כאן מעריצים של לואי אנדרסון?
איזה קול מקורי בעולם הקומדיה.
לואי אנדרסון הפך את כאב ילדותו לסיבובי הופעות,
ספיישלי בטלוויזיה ותוכניות אנימציה. והוא עשה את הכול מצחיק.
לואי נתן לנו דרך להסתכל ולצחוק על הילדות שלנו.
הוא גם זכה באמי לאחרונה, היה סופר רבי מכר,
מנחה שעשועון מצליח,
ודובר של חמאת לנד-או-לייקס
גם באופן רשמי וגם לא רשמי.
בפעם הראשונה שפגשתי את לואי אנדרסון, שנינו עמדנו במשתנות סמוכות
בשירותים במועדון קומדיה בניו יורק.
הייתי בן 24 שמופיע בבמות פתוחות,
ואני די בטוח שלואי הציע לי.
ואני לא הולך לשפוך כאן סודות, אבל בוא נגיד,
מאז אני מעריץ ענק.
יש לנו מזל שלואי חלק איתנו את חייו.
החיים בלי לילי לא יהיו אותו הדבר.
תחי לילי אנדרסון.
אני יודע שיש כמה מעריצים של נורם מקדונלד כאן הערב.
לנורם היו כל כך הרבה בדיחות שאני חושב עליהן כל הזמן.
בכל פעם שהחליפו לשעון קיץ,
נורם תמיד היה אומר, "אני נותן לזה שישה חודשים".
נורם פוטר מסאטרדיי נייט לייב בגלל שסיפר יותר מדי בדיחות
על או. ג'יי. סימפסון.
אבל קומיקאים אמורים לומר את האמת
לא משנה מה ההשלכות.
וזה מה שנורם עשה.
הלוואי שהוא היה מספר לנו את האמת לגבי הבריאות שלו.
כולנו היינו יכולים להגיד לו כמה אנחנו אוהבים אותו.
אבל זו לא הייתה דרכו של נורם.
הוא תמיד היה צעד אחד לפנינו עד הסוף.
אני אתגעגע לבחור הזה.
איפה מעריצי בוב סאגט?
בוב היה כמו אח שלי.
אבל הוא היה האבא של אמריקה.
כמו ביל קוסבי.
אלא שבוב הרדים אנשים בדרך המיושנת,
על ידי דיבור על עבודות הצדקה שלו.
אשתו של בוב, ג'ון סטיימוס, סיפר לי איך...
איך מעריצים היו עוצרים את בוב כל הזמן.
הם רצו לחבק אותו.
הם היו מתרגשים, והיו אומרים לבוב דברים כמו,
"גדלתי בלי אבא, והדמות שלך בצער גידול בנות,
דני טאנר, הוא היה כמו אבא שלי, אז תודה".
ולכבודו, אנא תרמו אם תוכלו
לקרן לחקר הסקלרודרמה.
מטרה שהייתה כל כך חשובה לבוב.
בוב היה כל כך חזק וכל כך תמך כשהחיים נעשו קשים.
אני מקווה שלכולם כאן יש חבר כמו בוב.
הוא היה כוכב טלוויזיה ענק, אבל הוא חי את חייו כמו קומיקאי.
הוא אפילו מת כמו קומיקאי בדרכים, לבד, בחדר מלון.
הוא החליק ונפגע בראשו.
שזה די פואטי בשביל בחור שהנחה את America's Funniest Home Videos.
אם בוב היה כאן, הוא היה אומר, "אפשר להשתמש בזה? זה טוב".
תודה.
ארבעת חברי היכל התהילה העתידיים האלה אולי מתים,
אף צחוקם ממשיך לחיות.
אז בואו נמחא כפיים פעם אחרונה עבור גילברט, לואי, נורם ובוב.
ועכשיו, אני מתכבד לקבל את "הסוגר",
דייב שאפל!
הסוגר.
הסוגר, דייב, דייב, דייב שאפל.
דייב. דייב שאפל.
דייב. דייב. דייב.
דייב. דייב שאפל.
אוי, בחיי.
תודה שאתם כאן.
אני לא יודע איך זכיתם להיות בקהל הזה,
אבל אתם ברי מזל.
אוהבים אותך, דייב!
היי, תודה, חבר.
גם אני אוהב אותך, בצורה מאוד לא אישית והטרוסקסואלית.
יש לי עבודה קשה הערב כי אני מתכבד...
להכניס את הטוב בכל הזמנים.
ריצ'רד פריור.
הסטנדאפיסט הכי גדול שחי אי פעם.
זה לא אישי, אבל קומיקאים אוהבים את ריצ'רד פריור.
יש סיפור שאנחנו תמיד מתענגים עליו שהוא יורד מהבמה
בלאס וגאס באמצע הופעה.
וכשהוא עשה את זה,
מי שקידם את המופע אמר לו שהוא אף פעם לא יעבוד בווגאס שוב.
והוא אמר, "לא אכפת לי".
הוא אמר, "אם היית אומר שלעולם לא אזיין בווגאס שוב, הייתי מודאג".
לפתע, הוא עזב את עסקי הבידור והלך אל הלא נודע
של מה שעשוי להיות עתידו, וזה לקח אותו לסן פרנסיסקו.
ובעזרתו של פול מוני, ועוד כמה אנשים,
הוא התחיל להופיע מול קהל שחור, ולאט אבל בטוח,
הוא הפך לריצ'רד פריור שלמדנו לאהוב.
לא רק קהל שחור עשה את המהפך הזה,
זה היה קוקאין.
לפעמים אשמע קומיקאי מספר בדיחה נהדרת, ואגיד,
"בחיי, הלוואי והייתי כותב את הבדיחה הזאת".
אבל הבדיחה תהיה על משהו אישי,
ואדע שהאדם הזה עבר משהו מאוד קשה
אם הוא מסוגל להגיד משהו כל כך מצחיק על החיים שלו.
ריצ'רד פריור היה כזה.
כשהייתי בן 19, אני זוכר,
הופעתי באירוע שהוא השתתף בו בתיאטרון אפולו בהארלם.
ונכנסתי באותו זמן שהוא נכנס,
הסיעו אותו בכיסא גלגלים,
עמדתי מאחוריו, לא אמרתי מילה,
אבל הסתכלתי מאחורי האוזן שלו.
ויכולתי לראות את הצלקות שהוא שרף את עצמו.
וזה גרם לי לרצות לבכות.
זמן לא רב אחר כך הייתי מופע הפתיחה שלו,
ב-Symphony Hall בניוארק.
לא האמנתי שהוא אגדה שמופיע בניוארק.
פגשתי אותו מאחורי הקלעים.
הוא זכר את שמי, לחץ את ידי.
והוא יצא לשיר מצמרר ביותר, השיר נקרא, "I'm Calling You".
והוא הופיע בערך רבע שעה,
והוא הפסיק לדבר,
ואמר לקהל, "מצטער. אני פשוט לא יכול לעשות את זה הערב".
והיה אפשר לשמוע סיכה נופלת בחדר הזה.
ואדם מאחור קם
וצרח כאילו הוא רוצה להילחם. הוא אמר, "אני אוהב אותך, ריצ'רד!"
כל הקהל השתגע.
אלו היו באמת התשואות הארוכות ביותר שראיתי אי פעם
עד היום בקומדיה. והייתי איש צעיר,
אבל הבנתי שאני עד לאהבה אמיתית.
זה לא משנה אם הוא היה טוב או רע, הם רק רצו להיות בקרבתו
עוד פעם אחת.
והם נפרדו ממנו בצורה יפה ונהדרת.
וברגע שראיתי את זה, זה השפיע על המשך הקריירה שלי.
ידעתי שזה בדיוק מה שאני רוצה לחיים שלי.
ובדיוק כך אני רוצה שהקריירה שלי תסתיים. אולי לא בדיוק כך.
לא בניוארק.
גם פול מוני מאוד השפיע עליי.
ו...
והוא נהג לספר לי סיפורים על ריצ'רד.
והאופן שבו הוא דיבר על ריצ'רד היה כאילו הוא היה בחדר הסמוך.
אתם מבינים? זה היה מאוד מוכר
ומנחם לשמוע מישהו מדבר ככה על חבר שלו.
היה לי מזל גדול להכיר גם אותו.
אני לא רוצה לקשקש על הסיפורים האישיים שלי, אבל...
אני רק רוצה לומר שבלי ריצ'רד פריור
לא היה... לא היה דייב שאפל.
וכל הקומיקאים שמתלוננים שאסור לומר שום דבר היום,
הייתי חושב שאולי אין לכם מה לומר.
כי יש דוגמה טובה מאוד לאדם
שאמר הכול וכל מה שרצה לומר
מחוץ להקשר.
היו רק שלושה ערוצים בהם הוא עבד.
אין ממה לפחד.
אם ראיתם בן אדם שהיה כל כך אמיץ
במחיר כל כך גבוה. אז בבקשה, גבירותיי ורבותיי,
תעשו רעש לריצ'רד פריור.
קראתי שנולדת בבית בושת,
וחשבתי שפריור מנסה לעבוד על מראיין.
לא, נולדתי ברחם של אימא שלי.
טוב, כן.
וגרנו ב... אני מניח שקוראים לזה בית בושת.
אנחנו קראנו לזה בית זונות. -כן.
בית זונות או...
או... -אבל זה היה בית בשבילי.
אני זוכר זונות שהיו מגיעות לשכונה שלנו.
שם פגשתי לראשונה אנשים לבנים.
הם באים לשכונה שלנו כדי לעזור לכלכלה.
בחורים לבנים נחמדים. כי יכולתי להיות גזען.
מבינים אותי?
יכלו להיות לי דעות קדומות.
יכולתי להיות, אבל פגשתי אנשים לבנים נחמדים.
"שלום, ילד. אימא שלך בבית? אני רוצה מציצה".
אימא שלי, פגשתי את אימא שלי, היא יושבת שם.
אני אוהב אותה, זו אימא שלי.
היא פה? - אימא! אל תסתירי את פנייך!
עלי לכאן!
לא ידעתי את זה.
אל תבכי, אימא.
סבתא שלי היא זו שחינכה אותי, כן?
כיסחה אותי במכות.
מישהו כאן זוכר את הענפים?
נכון? פעם היה צריך לרדת מהעץ
ולאחוז בעלים ככה.
אם אראה את העצים האלה היום, אהרוג אחד מהם.
ואתה לוקח את הענפים, והם חותכים את הרוח
בדרך הביתה. אתה שומע...
זה גורם לך לבכות לפני שהגעת הביתה.
אימא!
מצטער, אימא. אני לא...
אימא, בבקשה! אימא, בבקשה!
בבקשה, אימא! בבקשה, אימא!
אתה גדול באירופה?
מה קרה?
זו שאלה לגיטימית.
הוא חושב שאני מעולה.
רק רגע. -הוא חושב שאני מצחיק.
רק רגע. -אני הצחקתי, לא אתה.
רק רגע. -מה זאת אומרת, רק רגע?
לפעמים, כאב מצחיק בהמשך.
מבין? כמו כשהייתי בכלא.
הייתי בכלא על העלמת מס.
מתי? -בשנה שעברה.
כמה זמן קיבלת? -קיבלתי מספיק.
אמרתי לשופט, "שכחתי את המיסים שלי".
הוא אמר, "תזכור בשנה הבאה".
ואם אתה לא משתמש ברגישות כשאתה מקיים יחסי מין,
או משתף קצת מהנשמה שלך, לא יקרה כלום.
כי גברים מפחדים. גברים מפחדים במיטה עם אישה.
אתה חייב שהחרא המצ'ואיסטי יעבוד. זה קשה לשאול, "את...
את...
את גמרת?"
גמרת?
כי גברים מתגוננים אם אישה אומרת שהיא לא גמרה.
גברים מתגוננים מאוד, נכון?
הם לא ייקחו אחריות על כלום, נכון?
גברים עלולים להגיד הכול כשהם מפחדים, נכון? גברים אומרים,
"תראה, מותק, אולי הכוס שלך מת".
ולנשים תמיד יש תגובה נהדרת, נכון? נשים אומרות,
"טוב, למה שלא תעשה לו החייאה מפה לפה?"
חטאתי. -אוי, לא.
בעבר. והרבה, הרבה... -תחלים!
אתה הלבן היחיד שאי פעם נגע בראש שלי
מבלי שהרגתי אותו.
עלי, בחיי. נכנסתי לזירה פעם אחת. עלי הוא מדהים.
התאגרפתי איתו באירוע התרמה רק בשביל הכיף.
ורק כשאתה נכנס לזירה עם מישהו הלב שלך עושה...
כי משהו גורם לך להגיד, אני בזירה המזוינת הזאת.
כולם יודעים שזה בשביל הכיף?
כי הוא מסתלבט עליך. ברגע שאתה נכנס לזירה,
עלי עושה...
אמרתי, "רגע, הוא יודע שזה אירוע התרמה?
הוא לא אמור לכסח אותי עכשיו".
והוא כל כך מהיר,
אתה לא רואה את האגרופים שלו עד שהם חוזרים.
זה כל מה שאתה רואה. והמוח שלך אומר,
"חכה רגע.
היה משהו על הפרצוף שלי לפני דקה. אני בטוח בזה".
ואז המאמן אומר, "תכה ותזוז! תכה ותזוז!"
ואתה מפחד כשאתה נותן את האגרוף הראשון שלך. אתה עושה...
ראית את "מגרש השדים"?
ונשים לא מוכנות להשתין בחוץ, נכון?
בנות, לא מוכנות, נכון?
"רוצה להשתין כאן בחוץ?"
"לא. יותר מדי... תראה, לא.
יותר מדי דברים זוחלים. לא.
אחכה עד שנחזור למכונית".
אני אומר, "כלבה, את לא הולכת להשתין במכונית!
כדאי שתורידי תחתונים ותשתיני כאן".
"אני גם ממש צריכה להשתין. בסדר, אוריד קצת את התחתונים.
בסדר? אל תעשה כלום. אל תעשה שטויות.
אם אתה רואה משהו, תגיד לי.
לא תעשה שטויות, נכון?"
"לא, מותק, קדימה. לא אעשה כלום, לכי על זה".
"בסדר, אוריד אותם קצת".
אני אוהב לחכות עד שהן נכנסות לזה.
אתה אומר, "מישהו בא!"
אני זוכר ששם פגשתי את לואי ארמסטרונג.
נכנסתי לחדר ההלבשה שלו, אמרתי, "מה שלומך, לואי?"
הוא אמר, "האנשים הלבנים עדיין מובילים".
אל תצאו עם המאפיה. אתם לא יכולים לקנות להם ארוחת ערב.
הם תמיד אוהבים לקחת בדרנים לארוחת ערב.
והם לוקחים אותך לארוחת ערב, והם תמיד משלמים את חשבון.
ואם אתה מתעצבן, אתה אומר, "תנו לי לשלם את החשבון הערב.
אתם מזמינים אותי כל ערב לארוחה".
"היי, ילד. תרשה לי לספר לך משהו. אנחנו פושעים.
ופושעים לא משלמים.
מישהו כאן חווה פעם התקף לב?
הדבר המזוין הזה כואב!
אני לא צוחק, בחיי. הלכתי בחצר.
פשוט הלכתי, ומשהו אמר לי, "אל תנשום!"
אמרתי, "מה?
"שמעת אותי, בן זונה. אמרתי אל תנשום!"
"בסדר, לא אנשום, לא אנשום".
"אז תסתום". -"בסדר, מצטער, אל תהרוג אותי".
"רד על ברך אחת ותוכיח". -"לא אעמוד".
"אתה חושב על מוות עכשיו, נכון?"
"כן, אני חושב על מוות".
"לא חשבת על זה כשאכלת את כל החזיר הזה".
"לא חשבתי".
התעוררתי באמבולנס.
והיו שם רק אנשים לבנים שבהו בי.
אמרתי, "איזו באסה".
מתתי והגעתי לגן העדן הלא נכון".
תקשיבו. מבין כל האנשים ששמעת שהסניפו,
שמעתם פעם על מישהו שהתפוצץ?
למה אני?
עשרה מיליון אנשים מסניפים, ואני מתפוצץ.
אני רוצה לומר שכולכם נתתם לי הרבה אהבה כש...
לא הרגשתי טוב, ואני מעריך את זה מאוד.
בנוסף, אתם גם... כן, מחאו כפיים לעצמכם.
בנוסף, הרצתם עליי גם כמה בדיחות מגעילות.
אוי, כן. חשבתם שלא ראיתי חלק מהן?
מאחר ואתם כל כך אוהבים אותי.
אני זוכר את זאת. הדלקתם גפרור ואמרתם,
"מה זה? ריצ'רד פריור רץ ברחוב".
צפיתי בטלוויזיה ערב אחד, ואמרו שמתתי.
הייתי חבוש והכול...
אמרו, "ריצ'רד פריור נפטר לפני חמש דקות".
מה שמכעיס אותי זה העובדה
שבכל התחומים, לדעתי, אף פעם לא פגשתי מישהו
בעולם הקומדיה שהיה מבריק ממני.
ולעולם לא אקבל את ההכרה עבור מה שאני עושה.
הוא טעה בזה, נכון?
בשנת 2016, עשיתי את הספיישל הראשון שלי בנטפליקס באולם הזה.
זה היה ה-12 במרץ, יום השנה שבו Richard Pryor: Live on Sunset Strip
יצא לאקרנים, אותו הוא צילם באולם הזה ממש.
זה היה סוף השבוע של חג הפסחא, כשאנשים חוגגים את ישו שקם מהמתים.
וכשהוא צילם את הספיישל הזה, הוא העלה את עצמו באש.
זו הייתה הפעם הראשונה שהוא חזר להופיע
לאחר התקרית הנוראית הזו.
וזו הייתה הפעם הראשונה שחזרתי להופיע אחרי הדברים הקשים שאמרתי בטלוויזיה.
זה כבוד להיות כאן הערב.
אוהבים אותך, ריצ'רד.
אני מתכבד להכניס את ריצ'רד פריור להיכל.
- ברכות לריצ'רד פריור -
- המצטרף לשנת 2022 ההיכל -
תודה רבה לכם על שהייתם כאן.
שאלוהים יברך אתכם ולילה טוב.
ההיכל.
ההיכל. שנה...
שנה ראשונה.
ההיכל. שנה ראשונה.
ההיכל.
- בקרו ב-The National Comedy Center בג'יימסטאון, ניו יורק -
- הבית העתידי של האולם -
תורגם על ידי: עידו ביטון