Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Я хочу стати дощем, що стікає по даху.
Я хочу стати хвилею та знести минуле.
Я хочу стати вогнем, спалювати й очищати.
Але якщо я зможу, я хочу залишитися собою.
Я хочу представитися.
Мене звати Інь Юйґо.
Мені 16 років.
Я родом з Куньміна, Китай.
Мені часто сниться, що я дракон.
Я можу полетіти скрізь.
Побачити світ.
Знайти свою домівку.
Я дуже люблю спілкуватися з людьми англійською.
Мені подобається збагачувати свій словниковий запас. Тому я й пишу вам.
Я дуже люблю літературу,
і переважно я читаю книги авторів Центральної та Східної Європи.
Я в десятому класі старшої школи,
і я почуваюся драконом, що махає крилами у темному підземеллі.
Я люблю поетичні збірки, особливо східноєвропейських романтиків.
Але більшість називає їх «безкорисними», бо вони не допомагають з іспитами.
Відома польська поетеса сказала:
«Віддаю перевагу абсурдності написання віршів над абсурдністю їх не писати».
А я віддаю перевагу читанню віршів.
Чом ти, лісе, хитаєшся?
Таж немає вітру, злив
Але ти гілки схилив
Як не схилишся, коли
Осінь літо проводжає
І моє листя обпадає
Я б назвала свого сина «провідником зірок»,
наче він міг говорити лише з всесвітом.
Ніхто на Землі не зрозумів би його.
Він був по-особливому самотнім.
Наче він дихав, але ніхто не чув його присутності.
Моє серце краялося, бо я могла лише дати йому поплакати у моїх обіймах.
Я тримала його на руках і гладила по спині.
КАЙ ЦІН МАТИ ЮГО
Мої батьки мене дуже люблять і розуміють,
але якщо я не вчитимуся закордоном, то для чого жити.
Для мене важливі чотири речі.
Перша — це могти й надалі збагачуватись інтелектуально.
Друга — могти насолоджуватися
різними видами творчості,
як література й художнє мистецтво.
Третя — займатися своєю творчістю
і робити внесок у мистецтво та культуру світу.
І четверта — знайти справжнє кохання в новому оточенні.
МОТИВАЦІЙНИЙ ЛИСТ
Шановне Міністерство освіти Румунії,
я пишу цей лист, щоб пояснити, чому я мрію вчитися в Румунії.
Шановний пане чи пані з Університету Бакеу.
Вітаю. Я навчаюся у старшій школі в Китаї,
і я обожнюю румунську культуру, особливо Міхая Емінеску.
Лист Юйґо із проханням надати можливість навчатися в Румунії
був у моїй поштовій скриньці, коли я прийшов на роботу.
Я мрію приїхати в Румунію,
у країну з літературою, що у мене в серці,
вивчити румунську і стати справжнім літературознавцем.
У тих листах, що я отримую від юнаків, які хочуть навчатися в Румунії,
ніхто не пише: «Я кохаю Румунію».
Тож я одразу відповів,
бо він був студентом, на якого я завжди чекав.
Я завжди знав, що я карпатський дракон.
Хіба це не чудовий збіг,
що мій університет знаходиться біля самого підніжжя Карпат?
Він хотів стати студентом у Румунії.
Як його захистити?
Ми ні в чому його не обмежували.
Він збирався жити вільно,
але я все одно хотіла захистити його, як квочка під своїм крилом.
Я сфотографувала його, коли ми їхали в аеропорт.
Я не хотіла розводити сентименти,
але я боялася, що сильно сумуватиму за ним.
Він сам захотів навчатися за кордоном у Румунії, і це було добре.
Тож хоч я і всім серцем не хотів, щоб він їхав так далеко,
я б не зупинив його.
Я відчувала, що він дивиться на мене в бічному дзеркалі й усміхається,
але я мусила зціпивши зуби не показувати свого великого смутку.
Моя найбільша пригода.
Час вирушати в печеру нову
У більш високу й широку Яку сонце освітлює з кожного боку
Може, засніжить у небесах
Чи здійметься вітер у всіх полях
Але якщо так палає в очах
Я обираю цей шлях
Гадаю, він здивувався,
коли приїхав у місто з 200 000 мешканців, як Бакеу.
БАКЕУ
Люди не хочуть сюди.
Це не Бухарест чи якесь велике місто.
Ти тут або проїздом, або щось пішло не так.
Привіт, мамо! Ось і він. Університет Васіле Александрі в Бакеу.
УНІВЕРСИТЕТ ВАСІЛЕ АЛЕКСАНДРІ БАКЕУ РЕКТОРАТ
Погляньте яка стара будівля.
Це Емінеску, звісно.
Це пан Адріан, ви його вже знаєте. Він завжди мені допомагає.
Це мій клас.
Це пані Друґа. Викладачка румунської граматики.
І чудовий пан Даніла.
Я вперше зустрів когось з Китаю.
Ніхто не приїжджає сюди, щоб вивчати румунську культуру та мову.
Принаймні не в нашому університеті.
Я почула, що він в університеті.
І я побачила юнака. Високого.
Мене завжди вражало, те як він одягався.
Завжди в білій сорочці.
Застібнутий до самого верху.
Бездоганно випрасований.
Він витирав дошку, хоч я і звикла робити це сама.
Він пропонував понести мій ноутбук.
Кажу: «Не треба, я сама». «Ні, учителько».
Я спитав його,
сказав: «Вибач,
але скільки мільйонів мешканців у твоєму місті?»
А коли він сказав, що воно в п'ять разів більше за Бухарест,
я спитав: «Чому ти приїхав у Бакеу? У Румунію?»
Мені подобається Бакеу.
На вихідних я люблю засинати
перед самим світанням,
і вставати разом з м'якими сонячними променями румунського вечора.
У краватці,
з сонними очима.
Намагаюся подолати втому чашкою кави.
Але треба вчитися далі.
Що я тобі зичу, кохана Румуніє
З усіх віршів Емінеску
найбільше до душі йому припав той гімн,
назвемо його так,
«Що я тобі зичу, кохана Румуніє».
Мій краю у сяйві слави Мій бажаний краю?
Він попросив мене послухати, як він його зачитує.
Він зачитав його двічі, а потім наполіг на тому, щоб і я зачитала.
Нехай простелиться у майбутнє шлях!
Ось чого я тобі зичу, кохана Румуніє
Ми проводили Національний день культури в галереї «Альфа»,
тоді як з'явився Юго.
Юний китаєць вийшов з провулка.
Він зупинився перед галереєю і сказав румунською: «Добрий день!»
Чому він прийшов?
Він нас розвеселив.
Я сфотографував, це було смішно.
З астраханським капелюхом, традиційним румунським капелюхом.
…щоб вшанувати не лише нашого національного поета, Міхая Емінеску,
але й румунську культуру в цілому.
Люди були байдужі. Це був нудний захід.
Ми прийшли, щоб показатися.
На середині заходу…
Добрий день!
Я зачитаю Емінеску
«Що я тобі зичу, кохана Румуніє».
Глядачі були в захваті.
Усі затихли.
Що цей юнак тут робить? Чому він говорить румунською?
У кожного на обличчі читався захват,
від того, як добре він говорив румунською.
Що я тобі зичу, кохана Румуніє
Мій краю у сяйві слави Мій бажаний краю?
Посмійтеся тепер.
Коли ми вперше побачили його, ми сміялися, як ідіоти.
Але він усіх вразив.
Як нічні зорі Як денне світло
Щоб ти жила вічно У радості й славі
Я спостерігав за ним, слухав його,
і переконався,
що я був у кімнаті з незвичайною людиною.
А тепер китайською.
Що я тобі зичу, кохана Румуніє
Ось чого не вистачало на тому заході,
щоб юний китаєць з'явився нізвідки, і зачитав Емінеску.
Він ніби вписувався.
Він шукав своє місце серед румунів і в нашій культурі.
Але й нам був потрібен хтось, як він! Хто б побачив нас так, як побачив Юго.
Ось чого я тобі зичу, кохана Румуніє
Дякую!
Він сказав, що був єдиним сином своїх батьків-викладачів.
Я подумала, як чудово, що його сім'я дозволила йому
поїхати так далеко в такому юному віці.
Хоч він був далеко від нас, він виконував свою місію.
Йому так подобалося ділитися
своїми новими відкриттями й щастям з нами.
Якщо вам випаде нагода уважно поспостерігати за вороною,
то ви побачите, що у неї надзвичайно гарні пір'я та постава.
У мене на батьківщині дуже мало ворон.
Зима, така біла
Хмари висять високо в небі
Обрій імлистий, обрій імлистий
Безжальний, як полум'я дракона
Він ніколи раніше не бачив снігу.
Він був дуже щасливий.
Коли пізно вночі йшов сніг, він виходив на вулицю.
Він хотів пізнати все!
Атмосферу, природу, будівлі, дерева, птахів.
Я часто незадоволений
Румунією,
але він бачив її зовсім по-іншому,
і показав мені, що Румунія справді прекрасна.
Він почав відвідувати наш музей, і був серйозніше за нас налаштований!
Ми намагалися говорити з ним англійською,
але він хотів лише румунською. Хотів вивчити нашу мову.
Він хотів знати все.
Він був наче з іншої епохи.
Він був уразливим усередині.
Я так відчувала.
Що він був…
невинним.
Він шукав чогось
з такою жагою та силою.
Шановні пасажири, поїзд 554…
Він дуже хотів поїхати в Алба-Юлію.
Подорож до Алба-Юлії — це пекло.
Я знаю мало людей у Бакеу,
які б могли взяти прапор і поїхали на поїзді в Алба-Юлію
першого грудня, коли так холодно.
Прокинься, румуне
Від смертельного сну
Він подзвонив нам. Він був у захваті.
Він не міг заснути тієї ночі.
Він співав гімн Румунії
цілу дорогу в поїзді до Алба-Юлії.
Сказав: «Мамо, я візьму участь у параді.
Я буду з усіма, посеред натовпу!»
Цього року люди з усієї Румунії прямують до Алба-Юлії
на соту річницю об'єднання.
Мені пощастило взяти участь і задокументувати святкування.
Хай живе велика Румунія!
Я зустрів Юйґо в Алба-Юлії.
У нього було найбільше прапорів Румунії.
Він був такий схвильований і щасливий, і сказав: «Ми святкуватимемо разом!»
Я більше не боюся бути самотнім.
Місцеві люди дуже тепло зустріли мене.
Вони допомагають і довіряють мені,
хоч я і не зробив нічого корисного для їхньої країни,
лише виявив свою любов до їхньої нації.
Так?
Чому ж ти прийшов сюди?
Люблю румунську культуру й літературу.
Я тут, щоб відсвяткувати з усіма.
З днем народження, Румуніє.
Я бажаю Румунії та її народу великого майбутнього.
Звідки ти?
Китай. Так.
Щоб хтось приїхав так здалеку,
і говорив так гарно й легко про тебе.
Не знаю. Такого не буває.
Люди запросили мене спробувати традиційну румунську їжу.
Вони говорили зі мною і ставилися до мене, як до друга.
Я був дуже щасливий того вечора.
ФЕСТИВАЛЬ РУМУНІЇ 100 02.12.2018 АЛБА-ЮЛІЯ
Ось вона. Його перша опублікована стаття.
«Перше грудня, Алба-Юлія», Інь Юйґо.
Коли я щасливий, я люблю ходити в парк.
У головному парку Бакеу панують ворони.
Звуки змахів крил не стихають.
Здається, дракон нарешті знайшов дім.
Мені ще багато чого треба дослідити, багато побачити й відкрити.
Але в мене є багато часу та невичерпна кількість енергії.
Я зустріла юного Інь Юйґо четвертого січня 2019 року.
Він прийшов відвідати музей,
а в кінці екскурсії
він захотів написати щось у книзі для відвідувачів.
І через те, що він був таким високим, він опустився на коліна.
Це був надзвичайний момент.
Він наче молився за історію цього місця,
тож я спитала, чи можна сфотографувати.
Пізніше ця фотографія, на жаль,
стала тією, за якою поліція розпізнала його
після трагедії.
У п'ятницю ввечері він сказав мені, що хоче відвідати фортецю Нямц.
Я попросила його не їхати, адже оголосили штормове попередження.
Але він вирішив поїхати. Він сів на потяг.
І на одній зі станцій
потяг стояв трохи довше, ніж зазвичай.
Не маючи жодних засобів зв'язку, Юйґо запанікував.
Він думав, що саме там він має зійти.
Він вирішив вистрибнути, коли потяг рушив.
Він відчинив двері,
і побачив море снігу.
Він не знав, що під снігом був бетонний стовп,
у який він вдарився головою.
Кінець настав миттєво.
Пам'ятаю, як ти грався у ванній,
коли був маленьким.
Вода бризнула на всі боки,
і вся кімната наповнилася твоїм сміхом.
Ти сказав: «Думаю, природа всесвіту — це попіл.
Земля — попіл Сонця, Сонце — попіл галактики.
Усе — попіл».
Тобі було п'ять.
Я більше не міг усміхатися.
Якщо справді існує паралельний усесвіт,
я маю надію, що він там, і слідує своїм мріям.
Я маю надію, що він здоровий і щасливий у тому світі,
живе життям своєї мрії.
Я маю навчитися бути сильним.
Багато хто питав, чи ми шкодуємо, що відпустили його.
Ні. Ми не шкодуємо.
Найбільше бажання батьків —
побачити, як їхня дитина втілює свої мрії.
Якщо будемо боятися іти за мріями, не матимемо нічого.
Бакеу — його дім.
Бо це у Карпатах.
Бо він провів там 80 неймовірно щасливих днів.
Він казав: «Мамо, мені наснився дракон, що літає в небі.
Та я помер. Мене ранили в серце.
Я впав з неба, і мою плоть роздали багатьом людям».
Він сказав, що сон приніс йому щастя.
Йому мало виповнитися 17 років 15 березня 2019.
Юйґо визнали почесним громадянином Бакеу.
Батьки Юйґо заснували стипендію в університеті Бакеу
на його честь, щоб відзначити студентів літератури.
Вони планують спонсорувати її все життя.
ПРИСВЯЧЕНО ЮЙҐО І ЙОГО ЛЮБЛЯЧИМ БАТЬКАМ
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль