Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Vánoce jsou skoro tady.
A vím, že po nich už můj život nikdy nebude jako dřív.
Trochu se bojím.
No, upřímně, bojím se hodně.
Co bude se mnou, s námi?
A pak je tu malý Jacob.
Co bude s ním?
Doufám jen, že bude v pořádku.
Tamhle je!
Jak se všichni máte? Uvidíme se tam. Díky, že jste přišli.
Zjistíme v páté knize konečně pravdu o Camille?
Patří vážně k francouzskému odboji, jak tvrdí?
- Nebo je to nacistická špionka? - Rozhoduju se.
Udělejte z ní hrdinku. To je mnohem romantičtější.
Ale špionka je zase víc sexy.
Víte co? Dvojitá agentka.
Můžete tam napsat pro Sherri? Jsem Sherri.
Píše se to s „i“ nebo „y“?
I to, i to.
Poznáváte mě, non? Třetí kniha.
Mais oui! Camille Toussaint! Comment allez-vous?
Très bien, monsieur. Très bien.
Joyeux Noël, Camille.
Merci beaucoup.
- Může to být pro Todda a Marka? - Jasně.
Radši naopak, pro Marka a Todda. Četl jsem to první.
Pamatuješ? Dala mi ji tvoje sestra.
- Ne, tvoje sestra ji dala mně… - Víte co, kluci?
Podepíšu dvě knihy, jednu pro každého. Dobře?
Je to na mě. Tu máte.
Zůstanete na Vánoce ve městě?
Bohužel ne. Musím domů ke své holce, Avě.
Nevěděla jsem, že jste…
No, je to šťastná žena.
- Veselé Vánoce. - Veselé Vánoce.
Avo, zlato, jsem doma.
Avo?
Pojď sem! Pojď sem, holka. Jak se máš? No pojď! Ahoj.
- Vítejte doma, pane Jacobe. - Díky, Svet.
Jak se máš? Ahoj!
Všechno pod kontrolou?
- Ano. Lednička je plná. Ava je vykoupaná. - Bezva.
Přinesla jsem dříví navíc.
A tady je pošta od fanoušků.
Ještě víc než u minulé knihy.
Pošta od fanoušků. To je něco.
Teď už vím, co budu příští týdny dělat.
Děkuju, že jste tu byla, když jsem byl pryč.
Málem jsem zapomněl.
Tohle, je pro vás, Svetlano.
Hezké svátky.
- Díky za všechno. - Děkuji.
Zvládnete to, pane Jacobe?
Jak to myslíte? Já přece vždycky všechno zvládnu.
Ale taky jste často sám.
Jsem sám, protože to mám radši.
Kromě toho tu mám tu nejlepší, Avu. Bude mi dělat společnost.
- Uvidíme se příští rok, pane Jacobe. - Jo. Uvidíme se…
Avo, pojď sem.
Tak copak tu máme.
A je to. Tak jo.
To je dobrý.
- Haló? - Zdravím, to je Jacob Turner?
Jo, je,
ale nepotřebuju vyčistit koberce ani půjčku…
Pane Turnere, omlouvám se. Nechtěl jsem nechávat vzkaz.
Jmenuju se Matt Segreto. Jsem právník…
Budu hádat. Váš klient tvrdí, že jsem mu ukradl nápad.
Ne.
Jsem správcem pozůstalosti vaší matky.
Pardon. Cože… Kdože jste?
Jsem opravdu nerad, že vám to musím říct právě já.
Minulý týden zemřela.
Myslel jsem, že to víte.
Ne, to jsem nevěděl.
S matkou jsme spolu dlouho nemluvili.
Měli jsme…
komplikovaný vztah.
Chápu.
Odkázala vám celý dům včetně veškerého vybavení.
Je potřeba podepsat nějaké papíry.
Mohu se s vámi setkat příští týden v Bridgeportu,
pokud se vám to hodí.
- Pane Turnere. - Zdravím.
Matt Segreto.
Díky, že jste přijel.
- Upřímnou soustrast. - Díky.
Musí to ve vás vyvolávat hodně vzpomínek.
Ani nevíte kolik.
- Prosím. - Jo.
Opatrně.
Páni.
Sousedi říkali, že málokdy vycházela z domu.
Nikdy je nepouštěla dovnitř.
Teď už vím proč.
Někde by se tu měl schovávat klavír.
Jo. Podle inventáře je to Steinway Model S, 1940.
Stojí asi 40 táců.
Vypadá to, že toho budete muset dost vyhodit.
Mám pro vás půjčit kontejner?
- Jo. Díky. - Jo.
A pane Turnere…
Jakeu.
Nerad vás obtěžuju, ale moje žena je vaše fanynka…
Jasně.
Z nás průměrňáků hrdinové z vašich knih nikdy nebudou.
Ti ale nejsou skuteční, Matte.
Jo, to řekněte mojí ženě.
Jmenuje se Mercedes.
Jako to auto.
- Páni. Jasně. Tady máte. - Děkuji.
NA CESTĚ - JACK KEROUAC POHYBLIVÝ SVÁTEK - ERNEST HEMINGWAY
Jdeme, zlato.
Připravená? Naskoč si.
Hodná holka.
Prostě nádhera.
Ellie, jsi to ty?
Jacobe, přijel jsi.
No samozřejmě.
Nějak jsem předpokládala, že pošleš asistentku nebo někoho jiného,
když jsi teď tak slavný.
Některé věci musí člověk udělat sám. Rád tě vidím. Vypadáš skvěle.
Ty taky. Už je to dlouho. Tak 20 let.
- Když jsi odešel, bylo ti asi 18. - 17.
Bylo to pro tebe dost těžké období.
Jo, to bylo.
Já věděla, že se staneš spisovatelem.
Byl jsi zajímavý kluk.
Měl jsi skvělou představivost a miloval jsi slova.
Hodiny jsi proseděl ve svém doupěti a hrál Scrabble po internetu.
Kdykoliv měla tvoje máma špatný den.
- Těch měla hodně, že? - Nikdy už nebyla jako dřív.
To nikdo z nás.
Jsou dobří.
- Báječné. - Rozkošné. Díky.
- Tak nashle. - Mějte se.
Maluješ ještě?
To by ses mohl zeptat, jestli ještě dýchám.
Dobře, že jsem na tebe narazil. Rád tě vidím.
Musím vyrazit. Musím…
Musím se zítra pustit do další místnosti.
Musí být těžké procházet všechny její věci.
Jo. Jak to říkal Robert Frost?
Že nejlepší cesta je vždycky skrz, ne?
Asi neměl zkušenost s nikým, kdo kompulzivně schraňuje věci.
Asi ne.
BENJAMIN JAMES TURNER
NÁŠ JEN NA KRÁTKÝ ČAS 1980 - 1987
Je to tu osamělé.
A chybíš mi.
Bože můj!
To snad nemyslíš vážně, mami!
Co?
Pořád máš rád sendvič se sýrem a rajčatovou polévku?
Říkala jsem si, že už budeš mít hlad.
Umírám hlady.
- Může taky rajčatovou polévku? - Miluje ji. Jo, dej jí.
Tady máš.
- Fakt že jo! - Podívej!
Nevíme, jak ti poděkovat. Že, Avo?
Napiš o mně v další knize.
Tak moment. Ty čteš moje romány?
Jsem asi jediný čtenář, který některé postavy poznává.
Jako koho?
- No, v Zelených očích. - Zelené oči Paříže.
Ta fotografka.
Krásná, silná žena, která se zhroutila.
To je celkem jasné, ne?
V Poslední půlnoci jsem poznala další postavu.
Otec vojáka.
Vedlejší postava. Podobně jako ve skutečném životě.
Nejspíš na něj nemáš jen špatné vzpomínky, když nosíš jeho hodinky.
Přišel na pohřeb tvé matky. Věděl jsi to?
Aby jí vzdal úctu, ale taky doufal, že tě tam uvidí.
Ne, to…
To si nemyslím.
A ten pohřeb…
Je to pochopitelné, ale už na tom nezáleží.
To bylo tehdy. Tohle je teď.
Díky.
- Můžu se tě na něco zeptat? - Jo.
- Je to osobní. - Jasně.
Jsem na to moc stará?
- Jestli jsi… To je tvoje otázka? - Ano.
Ne.
- Vážně? - Tohle je perfektní.
Zkoušel jsi to někdy? Jistěže ne. Proč bys měl?
Na prahu ti čekají zástupy žen.
To teda nečekají.
Vídám ty časopisy v supermarketu. Chodíš s filmovými hvězdami.
Oni otisknou cokoli.
Abych ti odpověděl, randící aplikaci jsem nezkoušel,
ale ty bys rozhodně měla.
Musím něco napsat.
- Profil? - Jo.
Znám jednoho spisovatele. Můžu?
- Chceš mi napsat profil? - Bylo by mi potěšením.
OSOBNÍ
BRIDGEPORTSKÁ BÁSNICKÁ SOUTĚŽ
JACOB TURNER NA SEZNAMU BESTSELLERŮ USA TODAY
No tak, Ellie. Dveře jsou otevřené.
Haló?
Ty nejsi Ellie.
Ne, nejsem.
- Ne, myslel jsem, že jsi moje sousedka. - Promiň.
- Už jsi tu byla dřív, že? Bydlíš naproti? - Jo. To jsem byla já.
Nejsem nějaká divná stalkerka, jestli si to myslíš.
Nemyslel jsem si to. Zavřela bys za sebou?
Ovšem. Jo.
- Co pro tebe můžu udělat? - Ahoj. Ten je roztomilý. Hodnej.
Je to holka. Jmenuje se Ava.
Super jméno. Ahoj, Avo.
Tohle je dům Turnerových, že?
Tak nějak. Jsem Jake Turner.
Skvělý. Těší mě, pane Turnere.
Jmenuju se Rachel Campbellová. Důvod, proč jsem tu…
Pardon, je to trochu složité. Snažím se najít svou matku
a myslím, že bys mi mohl pomoct.
Myslím, že tu kdysi bydlela. Doufám.
Tvoje matka bydlela v tomhle domě?
Jo, když jsem se narodila… Těsně předtím, než jsem se narodila.
Tohle je dům Scotta a Lois Turnerových?
Jo, to jsou moji rodiče.
Skvěle. Takže moje matka tu žila a pracovala pro ně.
Pracovala pro mé rodiče?
Zdá se, že to byla jejich chůva.
Ale ne! Ne, ne, ne.
Dobře, počkej. Počkat…
To je horký.
- Potřebuješ pomoct? - Ne, mám to pod kontrolou.
Tak jo.
- Jakoby nic. - Jo.
Tak co přivádí Nancy Drewovou k Turnerovým?
Jestli ti nevadí, že se ptám.
Nebylo to snadné. Spis o mé adopci byl zapečetěný.
Kamarád pracuje na matrice v Connecticutu.
Nemohl mi říct její jméno,
ale mohl mi říct poslední známou adresu, což bylo tady.
Rozumím, ale omlouvám se.
Byl jsem zrovna na odchodu. Kéž bych ti mohl pomoct.
- Ale asi nemám jak. - Rozumím.
Musím se naučit odejít od stolu.
Tak to zpívá Nina Simone.
Přesně tak. Jo, je báječná.
- Tvoje oblíbenkyně? - Přesně tak.
- Máš i další? - Peggy Lee, Ella, Lady Day.
- Aretha. - Nezapomeň na Gladys.
Hustá Gladys. Můj táta…
Byl můj osobní muzikolog, všechno mě naučil.
Little Richard, Marvin Gaye.
- Marvine. Umřel, když jsem byl kluk. - V 84.
Jo. Jo.
- Jsi hudebník? - Ne. Jsem…
- Trochu píšu. - Vážně? Super. Něco známého?
No… Ne, nejspíš ne.
- Ne? Cokoli? - Ne, asi ne.
Protloukající se umělec? Chápu.
Všichni se tak nějak protloukáme, ne?
Svatá pravda.
- Promiň, že jsem ti s mámou nepomohl. - Neomlouvej se.
Upřímně, jen to, že jsem byla v domě, kde dřív žila…
Mi pomáhá cítit se k ní blíž.
- Ano? - Jo.
Každopádně, díky.
Děkuji. Jo.
Jejda. Veselé Vánoce.
- Veselé Vánoce. - Díky.
Počkat, Ellie…
Počkej… Rachel.
Rachel, počkej!
Mám nápad.
Moje sousedka tu žije už roky. Myslím, že…
Cítím to stejně.
To byla rychlost.
Co?
Nic. Pak ti to vysvětlím.
Dám ti svoje číslo a zítra mi můžeš napsat.
- Do té doby si s ní promluvím. - To by bylo skvělé.
Vlastně asi počkám, až se vrátí.
- Počkám v autě. - Fakt? Možná to chvíli potrvá.
- Dojela jsem až sem, tak… - Jasně.
- Tak jo. - Jo.
Díky.
- Hej. - Hej.
Copak?
Nemáš hlad? Chtěl jsem si dát něco k jídlu.
Pěkný. Ty sem chodíš často?
Ne, nebyl jsem tu roky,
ale máma mě sem brávala, když jsem byl malý.
- Milovala to tady. - Chápu proč. Je to tu hezké.
- Vítejte v Trattoria Toscana. - Díky.
Jsem Vittorio. Představím vám dnešní speciality?
Můžete mu to zopakovat v angličtině?
Ne, to je dobrý. Dám si to samé co ona.
A sklenku vína, prosím.
- Dáš si víno? - Ne.
Určitě?
- Co bylo to poslední? - Byly to…
- Oddělené účty. - Oddělené účty?
Jsi spisovatel a chci to respektovat.
Moji rodiče jsou umělci. Vyrábí a prodávají vlastní šperky.
Jak si dokážeš představit, občas to bylo s financemi napjaté.
Myslím, že je lepší…
Určitě pochopíš a oceníš, že někdy…
- Děkuju. Vážím si toho. Milé. - Jo, samozřejmě.
Mluvíš plynně italsky. Jak ses to naučila?
Vlastně mluvím i francouzsky a německy,
trochu mandarínsky.
- Mluvíš mandarínsky? - Trochu.
Nedělám si srandu.
Studuju jazyky.
- Jasně. To je super. Neslyšíš… - No, víš…
Moc díky.
A čím tak trávíš čas?
Vlastně jsem se zrovna přihlásila na pozici překladatelky v OSN.
- Šance jsou mizivé. - Proč?
Tak to bývá, ne?
- Promiň, tohle bych měla vzít. Vteřinku. - Jasně. Žádný problém.
Uvidíme se u stolu.
Vítej doma, cizinče.
Dione! Jak se máš?
- Jak už je to dlouho? - Chvíli jo. Od střední.
Zmizel jsi. Kam jsi chodil na vysokou?
Já nešel. Jel jsem do Paříže. Škola života.
No jasně. Vypadáš pořád stejně.
Jen bohatší.
Prý tvou novou knížku zfilmujou?
Nevím. Říká se to.
- Hrdino rodného města. - Moc děkuju. To je fakt milé.
- Rád jsem tě zas viděl. - Já tebe taky.
Omlouvám se. Kde jsme to skončili?
Byli jsme…
U potenciální práce v OSN s mizivými šancemi.
Jo, je to…
Nevím, s tou novou prací by to mohlo být náročné.
- Možná se budeme muset přestěhovat a… - Budeme?
Jo, Alan a já.
- A Alan je kdo? - Bože, promiň. Alan je můj snoubenec.
Jsi zasnoubená?
- Jo. - Gratuluji. Miluju lásku.
- Skvělý. Díky. - Na zdraví. To je skvělé.
Ještě nemáme datum.
Alan by chtěl, ale když tu práci dostanu…
Musíme to nějak vymyslet. Ještě jsme se ani nekoukli na prstýnky.
Zkoušeli jsme to minulý týden, ale nic jsme nevybrali.
Tak jsme odešli a pak…
Vlastně to bylo hezké. Na cestě domů mi dal tohle.
- Co je to? - Je to……
Je to z doutníku.
Když mi dal ten hloupý prsten, ulevilo se mi.
Nejsem zas tak zatížená na diamanty.
Pravdou je, že jsem trochu rozpolcená ohledně konceptu zasnoubení.
Líbí se mi ta jistota,
zároveň je to ale dost omezující?
A omezování jsem se celý život vyhýbal.
Je to složitý, protože Alan rád dělá věci podle pravidel.
Je důležité respektovat, co ten druhý chce. Že jo?
Je daňový právník.
Svou práci dělá dobře a je hodně přesný.
Naši svatbu rozplánuje do poslední jmenovky.
Všechno půjde přesně podle plánu.
Dobře, že slibuju, že už sklapnu, ale s Alanem se doplňujeme.
Tak to má přece být, ne?
Nejsem odborník , ale zní to dobře.
To já jo, bohužel bohudík.
Myslím, že tím, že jsem adoptovaná…
se neustále snažím zaplnit prázdnotu.
Vždycky hledám bezpečí a spolehlivost,
a proto si myslím, že když najdu svou pravou mámu, tak…
To vyřeší jednu obrovskou nejistotu v mém životě a pak…
- Já nevím. - Budeš volná.
- Jo. - Tak pojď.
Fakt jsme měli zaplatit zvlášť.
Ne. Bylo mi potěšením. Dobré jídlo, dobrá společnost.
To je tříhodinové rande.
Vesmír asi vážně odměňuje odvážné.
Asi bych se měl pustit do další místnosti.
Hele, napadlo mě…
Myslíš, že je šance,
že si vaši nechali něco po mé matce?
Pohled? Fotku?
Cokoli.
- Opatrně. - Dobře.
- Máš to? Tak jo. - Jo. Tak jo.
- Klidně to polož sem. - Dobře.
- Je v tom mrtvola? - Bojím se podívat.
Hele, kdopak hrál?
Máma mě jako dítě nutila chodit na lekce.
- Nejdřív jsem to nesnášel. - A pak?
Byla ráda, když mě slyšela hrát. Takže…
Zahraješ mi něco?
Co? Ne.
Chci zjistit, jestli to piano zní tak krásně, jak vypadá.
Prosím.
Dobře. Už je to dlouho, trochu jsem vyšel ze cviku.
Protože tvoje máma je sama
Marně jsem se snažila
Už nikdy nevolat tvé jméno
Když jsi odešel, zlomil jsi mi srdce
Protože mě nenapadlo, že se rozejdeme
Každou hodinu, každý den Mě uslyšíš říkat
Zlato, můžeš se vrátit domů?
Domů
Zlato…
Nevrátíš se domů?
Páni.
Mladá láska.
- Ahoj. - Jaké bylo rande?
Prima.
Jenom prima?
Hodně prima.
- Tohle je moje kamarádka Rachel. - Těší mě.
Rachel má otázku, na kterou můžeš odpovědět jen ty.
Jistě, pamatuju si ji.
Byla to chůva, žila v domě.
Jako au-pair.
Jasně.
Byla velmi mladá. 17, maximálně 18. let
Musela se přestěhovat, než se to dítě narodilo.
Pamatujete si, jak se jmenovala?
Dobrá otázka.
Mám pocit, že nějak souviselo s Vánocemi.
Něco jako Christina nebo Joy.
Mám okno, ale víte, kdo to bude vědět?
- Kdo? - Tvůj táta.
Ne, ne. Já ne… Ne.
No, stejně teď žije ve Vermontu.
Je to v horách. v městečku zvaném Cornwall Bridge.
Žije tam tak trochu na samotě.
Jak to víš?
Když jsem ho viděla na pohřbu, popovídali jsme si.
Nebylo by na škodu, kdybyste si promluvili…
Nebylo by to na škodu? To teda bylo. Už 35 let s ním nemluvím.
Ne, vím, ale…
Ne, ne, ne. Jsem… Promiňte.
Pardon.
Ach, Jacobe.
Teď už víš, proč byl tak dlouho pryč.
Bylo by dobré, kdyby se přes to dostal.
- Rachel! Rachel, počkej! - Co?
- Poslouchej. - Ano?
Všechny ty věci s tátou ti asi připadaly iracionální.
Nemusíš mi nic vysvětlovat, vážně.
Jsem cizí holka, co se ti zjevila na prahu. Nic mi nedlužíš.
Už jsi mi hodně pomohl, takže děkuju.
A doufám, že budeš mít krásné Vánoce.
Jedeš domů?
Ne, jedu do Cornwall Bridge.
Potřebuju vědět, jestli jí na mě záleželo. Možná to chceš vědět i o svém tátovi.
Kdybych ho uviděl, nevěděl bych, co mu mám říct.
No, jestli se chceš projet,
možná bychom si mohli pár replik připravit.
Tak pojď.
Naskoč.
Odjíždíš? Je načase zamířit domů?
No, ano i ne.
- Jak se vede? Jake Turner. Těší mě. - Ian Page. Mě taky.
- Moc vás obdivuju. - Děkuji.
Řekl jsem Ianovi, že jsi napsal můj profil.
No, donutila mě smazat všechny lechtivosti.
Můžu jen říct, že seznámení s Eleanor
je pro mě to největší vánoční překvapení.
Ian hraje první housle v Hartford Symphony.
- Fakt? Působivé. - Díky.
Tak jak je to s tebou? Odjíždíš, nebo ne?
Ano, odjíždím. Ne, nejedu domů. Rachel by měla…
- Tak tady je. Ahoj. - Ahoj.
Přesvědčila mě… A ty taky.
Potkám se s tátou.
Jacobe.
To mám radost.
Vesmír odměňuje odvážné, ne?
Připraven?
Ani náhodou. Ty?
Ne.
Tak jedem.
Nebylo by to s Waze jednodušší?
Jasně že jo.
Ale mapy jsou mnohem hezčí. Je to hmatatelná věc ve virtuálním světě.
Jo, já vím. Měl jsem podobný nápad na knihu.
- Takový kingovský thriller. - Jo?
Jo, vymyslel jsem tohle.
- Pár odjede na líbánky. - Dobře.
Jedou půjčeným autem.
GPSka je posedlá nebo se do ní naboural bývalej.
To bude asi lepší.
Ať je to jakkoli, ta GPS je zavede do smrtelného nebezpečí.
Nelíbí se ti to. Je to blbý?
Ne, ne. Líbí se mi to.
Ale co bude dál? Až budou v tom smrtelném nebezpečí.
Dostal jsem se jen sem. Nikdy jsem to nenapsal.
No, jak říkal můj táta: „Žádný kreativní nápad nepřijde nazmar.“
- Takže tak. - To se mi líbí.
- Dobře, za tři míle na I-91 North. - I-91 North. Jasně.
Alana vždycky štve , když mu dávám pokyny.
- Vážně? - Říká, že nepotřebuje kopilota.
Já využiju každou navigační pomoc, které se mi dostane.
Když už mluvíme o Alanovi,
co si myslí o té práci v New Yorku?
Vlastně jsem mu to…
ještě neřekla.
- A co tenhle výlet do Cornwall Bridge? - Není z něj nadšený.
A vlastně byl trochu naštvaný.
Jo. Budu hádat.
Štve ho, že někam jedeš s tím chlápkem, co jsi potkala.
Ne, vlastně ne. Šlo…
o peníze na benzín.
- Je to jedna z Alanových výstředností. - Dobře.
O nic nejde. Když se to vezme kolem a kolem, je to fuk, ne?
Trochu mě urazilo, že mu nedělám starosti.
- To spíš ten benzín. - On o tobě neví.
Jak se ukázalo, já o tobě taky nevěděla.
- Co? - Vzdala jsem to a vygooglila si tě.
To snad ne.
Odkládala jsem to, jak to jen šlo. Nedělám to ráda.
Připadá mi to jako narušení.
- Ale jsem za to fakt ráda. - Ne.
Protože teď vím, že jsi slavný. Snad nejprodávanější spisovatel.
- Takže… - To trochu přeháníš.
Pět milionů prodaných výtisků…
Teď už pět a půl. Ale kdo to počítá?
Máš knihu na seznamu bestsellerů New York Times.
- Měl jsem štěstí. - A přeloženou do 30 jazyků.
To z tebe dělá super slavného spisovatele.
A já jsem si lámala hlavu s tím, že jsem tě nechala platit.
Můžeš mi vzít peněženku? Je v batohu vzadu.
Moc děkuju.
V ČERVENCI 1987
Víš, co to je?
Víš co? Bylo to v krabici s nápisem „Osobní“ u mámy.
Jen jsem to vzal, ale nedíval jsem se na to. Co je?
Hele, poslouchej.
„Jmenuji se Noel Ellisová.“
„Je mi 17 a budu mít dítě.“
Tohle je deník mé matky.
Já to věděla.
Jmenuje se Noel. Nemůžu tomu uvěřit.
Nemůžu… To je…
„Rodiče mě poslali pryč, abych porodila.“
„Stydí se za mě.“
A stydí se i za dítě, které přivedu na svět.
A tak odcházím.
„Opravdu věří, že je špatné, aby neprovdaná žena měla dítě.“
„Říkají, že Bůh s tím nesouhlasí.“
Ale neodpouští snad Bůh naše chyby?
Všichni, koho znám a kterým věřím, mě opustili.
„Naštěstí mě tahle milá rodina najala jako chůvu.“
Turnerovi jsou čtyřčlenná rodina.
„Scott a Lois a jejich malí kluci, Benjamin a Jacob.“
Benjimu je sedm a má spoustu energie.
Jakeovi jsou čtyři a je spíš tichý.
Pamatuješ si to? Vím, že jsi byl malý, ale……
Vážně ne.
Má rád, když mu předčítám Magický domeček.
Kde je Ben teď?
Jeden rok kolem Vánoc byla sněhová bouře.
Na dvoře jsme měli obrovský jilm.
Benji na něj rád lezl. Byl na tom stromě pořád.
A ten večer se Ben rozhodl, že na tom stromě vyleze co nejvýš…
Nevím proč.
Na obloze nebylo slunce. Bouřlivé počasí…
Promiň, že mě to povídání o bráchovi tak vzalo.
Za to se neomlouvej. Rozumím tomu.
Díky.
Je to už přes 30 let. Člověk by řekl, že o tom budu moct mluvit.
Znáš to rčení „Čas zahojí všechny rány“?
Tak nezahojí.
Už jsou to dva měsíce
a pořád jsem neslyšela od rodičů ani Petera jediné slovo.
„Jednoho dne jsem nemohla přestat brečet…“
A pak se ozvalo tiché zaklepání.
„A přišel malý Jacob.“
Položil mi hlavu na rameno, jako by to chápal.
Každý den ho mám radši a radši.
Vím, že nemám mít oblíbence, ale…
Jeden newyorský steak, rare,
a vegetariánský talíř.
Bez papriky, mrkve a cibule. Omáčka bokem.
Děkuji. Skvělé.
- Můžu se na něco zeptat? - Můžu tě zastavit?
Ne.
Proč je takový pohledný a úspěšný chlap jako ty ještě svobodný?
- Pohledný? - Neodbíhej.
Asi jsem rád sám. Víš?
Je to bezpečnější. Chápu.
Ale jsi zasnoubená.
Jasně, ale pořád je tu takový ten tah a odpuzování.
„Pojď blíž.“
„Chci být sama.“ Víš?
V minulosti jsem přítelkyně měl, aby sis nemyslela.
S několika z nich to bylo docela vážné.
Ale nakonec…
jsem nebyl to, co hledaly, víš?
Možná ony nebyly to , co jsi hledal ty.
Jaká je šance, že projedeme průsmykem před bouří?
- Dneska večer? - Jo.
Řekla bych,
že nulová.
- V procentech? - Jo.
Běž nás ubytovat. Ava si potřebuje protáhnout nohy.
- Jasně. Sejdeme se za 20? - Jo.
Tak jo.
- Hej! - Ahoj, cizinko.
Chci se omluvit za svoje chování.
To, že se snažíš najít svou mámu…
Ne, Alane. To je v pohodě.
Takže co se budoucnosti týče…
Mám nápad na náš zásnubní večírek.
Jo?
Ta mexická restaurace, kterou miluješ, Casa Frida?
Mají tam volno na Valentýna,
což se na zásnubní večírek dokonale hodí, ne?
Navíc nám nabízí fenomenální cenu.
To zní skvěle.
Jo? Můj plán je složit zálohu hned zítra ráno.
Alane, můžeme…
Můžeme s Casa Frida chvilku počkat?
Až se vrátím.
Jasně. Jo. Jak chceš.
- Kdy se vrátíš? - Brzy.
Tak jo. Miluju tě.
Já tebe taky.
- Máte štěstí. Zbývají mi dva pokoje. - Skvěle.
V romantické komedii by byl už jen jeden. Museli bychom se podělit.
Romantická komedie?
Zamilovaný film.
- Ach tak. - Jo.
No, jestli to pomůže,
ty pokoje jsou propojené.
Promiňte, asi už zavíráte.
Chystala jsem se na průvod, ale to počká. Jak můžu pomoct?
Máte nějaké knihy od Jacoba Turnera?
Jistě. Jak daleko v sérii jste došla?
Jsem na začátku, takže nevím.
Tak to chcete první knihu. Zelené oči Paříže. Snad ji máme.
Skvěle. O čem je?
Paříž ve čtyřicátých letech.
Francouzský odboj, špionáž, zakázaná láska.
Páni. To zní docela…
Poutavě, že? A taky je, věř mi.
Svět, který vytváří,
vás dokonale vtáhne. Jste tam s jeho postavami.
Ta kniha vás pohltí.
Asi proto se tak prodávají.
Podívejte, máte štěstí.
Díky.
To není špatné.
Jo. A píše skoro tak dobře, jak vypadá.
- Ahoj. - Čau.
Tak co myslíš? Půjdeme na kutě, nebo…
„Nebo.“ Rozhodně „nebo“.
Tak jo. Jdeme.
NACHÁZÍTE SE V MAPLE FALLS
Šťastné a veselé!
- Tu máte. - Děkuji.
- Koukni. - Podívej! Ahoj. Slaďouš.
Radši ho nech. Bude žárlit.
- Neuvěřitelné. - Líbí se mi tu.
- Jak se máte? - Zdravím.
- Nevadí, když… - Rozhodně ne.
- Díky. Rozdáváte je? - Na účet podniku.
- Díky! - Moje oblíbené město.
- Voní to skvěle. - Šťastné a veselé.
Páni, podívej. Ten film jsem neviděl roky.
- Já ho nikdy neviděla. - Fakt? Tak to něco zažiješ.
Promiňte. Vy jste spolu?
Ne.
Nebo jo? Asi jo. Byli jsme…
Jo, jsme.
Dobře ty.
V pohodě?
Setřesu špínu tohohle prašivého městečka
a uvidím svět. Itálii, Řecko…
Páni! To byl možná nejlepší film, co jsem kdy viděla.
Napadlo ho, jestli se ta cesta nečekaně nezvrtne.
Bože můj. Ani náhodou.
Je všechno v pořádku?
- Ahoj. - Ahoj.
Jo. Jsem v pohodě.
Jasně.
- Slyšel jsem… Myslel jsem, že… - Ne.
Ale díky, žes přišel. Vážím si toho.
Dobře. Tak… Dobrou noc.
- Dobrou noc. - Dobrou.
Jak ses vyspala?
Vlastně jsem si včera večer četla.
- Něco zajímavého? - Jo. Velmi.
- Jo? - Zelené oči Paříže. Znáš to?
Slyšel jsem o tom. Tys…
- Koupila sis moji knihu a neřeklas mi to? - No…
- Nechtěl jsem ti to říct pro případ… - Že co?
Že by se mi nelíbila.
- Pro případ, že by se ti nelíbila? - Jo.
A?
No…
To nic. Můžeš mi to říct. Moje ego…
Myslím, že to unesu.
- Co sis o ní myslela? - Dobře…
Přišlo mi zajímavé,
že píšeš ty romány plné napětí, dramatu a romantiky,
ale tvá hlavní postava, Henri,
se nikdy s nikým nesblíží.
O tom jsme se bavili včera večer.
Henri žije v okupované Francii, že? Nemůže nikomu věřit.
No jo, ale…
Amerika okupovaná není. Tak jaká je tvoje výmluva?
Na druhou stranu…
- Ta kniha se mi fakt líbila. - Jo?
Jo. Jenom ten…
Bože, ten konec. Ten byl…
Úplně mě to dostalo.
Prima. Prima.
Konce jsou vždycky těžké, víš.
Myslíš na ten příběh, co píšeš teď? Ten konec nějak vymyslíš, ne?
Dneska jsem zjistila, že čekám holčičku.
Malou, sladkou holčičku.
Než jsem odešla, rodiče mi řekli, abych dítě nepojmenovávala.
„Protože by pak bylo těžší se rozloučit.“
„Ale už jsem…
jí dala jméno.“
Můj andílek.
Můžeš zastavit? Potřebuju na vzduch.
- Určitě? Venku mrzne. - Jo.
Tak jo. Jasně.
Pojď ven.
Hrozná kosa. Tu máš.
Jsi v pořádku?
Proč by ji opustila?
Proč by to všechno zapisovala
a zaznamenávala, když neplánovala…
Když se ji chystala opustit?
Já nevím. Možná si myslela, že se k tobě nakonec dostane?
Nebo možná chtěla na všechno zapomenout.
Jako by nikdy neexistovala.
- Jako bych nikdy neexistovala. - Ne.
Mám být zasnoubená. Mám se vdávat.
Ale ne.
Co to…? Počkej.
- Kam to běžíš? Ne! - Avo!
Avo!
Avo, ne!
Ava Turnerová, okamžitě se vrať!
- Co bys dělala, kdybys ho chytila? - Jo.
To bylo neuvěřitelné.
V životě jde o lov, co, Turnere?
Asi jsme špatně odbočili.
- Doufáš v to? - Přesně tak.
Prosím, řekni mi, že vesmír fakt odměňuje odvážné.
To zvládneš.
Tak jo. Jdeme na to.
PROSÍM, NECHTE BALÍČEK PŘED DVEŘMI DÍKY, SCOTT TURNER
Byl to den, který očekával
a zároveň se ho děsil.
Jacobe.
Eleanor zavolala, že možná přijedeš.
Řekl jsem jí, že tomu nevěřím,
ale pořád opakovala: „Prostě buď připravený.“
A jsi?
Jo. Kácím ti tu vánoční stromek.
Na tuhle chvíli čekám jen 30 let a teď, když je tady…
Jo, já taky.
Můžeš mi pomoct?
A když je člověk sám, jaký to má smysl?
Jo. No, jestli ti to pomůže, já stromek nikdy neměl,
takže jsi o krok přede mnou.
Dobře. Vítej v mém skromném sídle.
A jsme tu.
- Tímhle koncem sem. - Jo.
Zvedneš ho?
- Skočím pro stojan. - Tak jo.
- Žiješ tady sám? - Ano.
- Tak jo. - To namalovala Ellie, že?
Tos poznal dobře. Jo, je to od ní.
Tak fajn.
- Tak jo, asi to máme. - Jo?
- No podívej. - Dobrá práce.
Promiň.
Scott Turner. Haló?
Ano.
JACOB TURNER NA SEZNAMU BESTSELLERŮ USA TODAY
STŘEDOŠKOLSKÝ FOTBALOVÝ ŠAMPIÓN SCOTT TURNER
Tak se uvidíme.
Omlouvám se.
To byl jeden z mých klientů.
Máš klienty? A co děláš?
Jsem sociální pracovník, pomáhám veteránům.
Snažíš se páchat nějaké to dobro?
Snažím.
Tyhle jsem koupil, když jsem se nastěhoval,
a nikdy jsem je nevybalil.
Myslíš, že ještě fungují?
To nevím.
Jakeu.
- Vím, že omluva moc neznamená… - Víš ty co?
Můžeš si ji nechat.
Nepřišel jsem kvůli usmíření.
Jsem tu jen kvůli kamarádce.
- Kamarádce? - Jo, kamarádce. Je to dlouhý příběh.
No, když už jsi tady, můžu aspoň říct, že jsem čekal…
Byl bych radši, kdybys nic neříkal.
Mrzí mě to.
Jo. Tak tebe to mrzí.
Opravdu moc mě to mrzí.
Jasně. Tak tím je to vyřešené.
Nechala jsi nás s mámou samotné,
utekl jsi sem a úplně jsi zmizel.
A teď tě to mrzí?
Bože! Slíbil jsem si, že tohle neudělám.
Víš co? Tohle byla chyba. Nemůžu.
- Jakeu! - Hodně štěstí s tím stromkem.
To nedám. Myslel jsem, že je to dobrý nápad.
- Jedeme. - Počkej, jenom dýchej, jo?
Když teď odejdeš, je konec, víš?
Je konec. Navždy.
- Konec je už 35 let… - Přestaň. Jakeu!
Když teď odejdeš,
uděláš přesně to, co on.
Že jo?
Zkus být první dospělák ve své rodině.
Prosím.
Jakeu, je těžké o tom mluvit,
ale dva dny před Vánoci
přišla největší sněhová bouře té zimy.
A jako každý rok se Benji nemohl dočkat,
až pověsí svoji oblíbenou ozdobu
na nejvyšší větev našeho starého jilmu.
Na tu plošinu, co jsem pro vás kluky postavil, vylezl už tolikrát.
Věděl jsem, že to možná bude klouzat,
ale měl takové odhodlání.
Říkal jsem si, že ho tu ozdobu prostě nechám pověsit.
Na to praskání větve nikdy nezapomenu.
Byl jsem Benjiho otec.
Měl jsem ho zastavit.
Na jaře v dubnu
jsem ten strom pokácel.
Vůbec to nepomohlo.
A po tom, co Noel odešla,
jsme se s tvou mámou
už navzájem nedokázali utěšit.
Nakonec musel jeden z nás odejít.
Chtěl jsem tě vzít s sebou,
ale nemohl jsem jí to udělat.
Byl jsi všechno, co jí zbylo.
Říkal jsem si, že když tě tam bude mít,
najde cestu zpátky.
Když jsi byl malý, miloval jsi vánoční světýlka.
Pamatuješ?
Pověz mi to upřímně.
Měly bychom jít dovnitř, nebo je nechat na pokoji?
Dobře, asi je necháme. Fajn. Slyšela jsem tě.
Snažil jsem se zůstat v kontaktu.
Nejdřív jsem volal. Nechával jsem ti vzkazy. Roky jsem ti psal dopisy.
Nikdy jsem neviděl jediný dopis ani vzkaz. Máma mi to neřekla.
- Takže jsi ženatý? - Ženatý? Ne, to ne.
Četl jsem tvé první knihy.
Můj zrak není, co býval, takže třetí jsem poslouchal jako audioknihu.
Poprvé jsem slyšel tvůj dospělý hlas.
Bylo to fantastické.
Hrozně se mi líbily.
Jo, vzpomínám si.
Benji ti říkal nemehlo…
- To je nádhera. - Jo.
Budu doufat.
A je to.
Úspěch.
Neříkal jsi, že jsi přijel kvůli kamarádce?
Čau. Jaké je počasí?
Akorát tak na chilli.
Už se to nese.
Promiň, holka. To není pro tebe.
Noel byla dar z nebes.
Když jsme přišli o Jacobova bratra,
byla tmel, který nás držel pospolu.
- Tady máš. - Děkuji.
Buďte shovívaví. Tohle chilli si dělám už 35 let jen pro sebe,
takže nevím, jestli to není zdravotní hazard.
- Rozhodně to dobře voní. - Tak jo, synu, tu máš.
Rozhodně to není hazard. Dobrota. Děkuji.
- Lahůdka. - Je to skvělé.
Tak to mám radost.
Nevíte náhodou,
kam se Noel přestěhovala nebo kde by teď mohla bydlet?
No, před lety mi něco poslala. Počkej.
- Vážně? - Promiň, zlatíčko.
Co ty na to?
Oči máš po něm.
Vážně?
Jo.
To je dobře.
No…
Takže…
Promiň.
Nechal jsem si to. Ani nevím proč.
NOEL ELLISOVÁ 11072 OCEAN VIEW LANE, RIDGEFIELD, CT
SRDEČNĚ VÁS ZVEME NA SVATBU NOEL ELLISOVÉ A CHARLESE HAYDENA
Píše se tam,
že žije se svým manželem Charlesem Haydenem v Ridgefieldu.
Noel Haydenová.
Musím to říct, že vy dva byste byli skvělý pár.
- Ne. Rachel je zasnoubená. - Jo.
- Fakt? - Hodně.
- Gratuluju. - Děkuji.
Musí to být skvělý chlap, protože ty jsi fakt terno.
- To teda je. - A dost.
Takže mi dáš vědět, jak to dopadne?
Jistě. Díky moc.
Není zač, zlato.
Držte mi palce.
- Hodně štěstí. - Díky.
Uvidíme se.
Já…
Díky, že nosíš ty hodinky, synku.
Nedovedu ti říct, jak moc to pro mě znamená.
Ale no tak. Pojď sem.
Vyvedl ses. Fakt že jo.
Zůstaneme v kontaktu.
- Rozhodně. - Tak jo.
V pohodě?
Jo. Jasně. Děkuju.
Jo.
Dnes se mi narodila moje sladká holčička.
A vím, že ji už nikdy neuvidím.
„Takže tu ten deník nechám.“
„Možná si to jednou přečte a pochopí, jak moc ji miluju.“
A vždycky budu.
„A vždycky budu.“
Bože, doufám, že je to pravda…
Když říká, že mě miluje.
Přemýšlela jsem o Noel.
Mám jí nejdřív zavolat, nebo se tam zítra prostě zjevit?
Co myslíš?
Myslím, že by ses měla vyspat a rozhodnout se ráno.
Jo.
Jasně, teď určitě usnu.
Ještě jednou se podívám.
Promiňte, ale máme jen jeden pokoj.
- Ale ne. - Bereme ho.
Bereme ho?
No, jo…
- Jo, bereme ho. - Skvěle.
Děkuji.
Takže…
Musím se ti k něčemu přiznat.
- Tak přiznat? - Jo.
Co jsi provedla?
Dnes mám narozeniny.
- Ne. - Jo.
- Ty máš narozeniny? - Jo.
To si děláš srandu. A říkáš mi to až teď?
- Cože? Měla jsi něco říct. - Jo.
Jde o všechno. Měla jsem něco říct.
Víš, můžeme… Máš narozeniny. Tohle jsou…
- Co to děláš? - Oslavíme tvé narozeniny.
Zdravím, tady Jake Turner z apartmá Amber.
Chtěl jsem se zeptat…
Ano, ten Jake Turner. Děkuju. Vážím si toho.
Můžu vás o něco poprosit?
Mám tady oslavenkyni. Právě jsem to zjistil.
Vím, že je pozdě, ale nemáte narozeninový dort
nebo tak něco? Dezert, do kterého by se daly svíčky?
Vážně? Úžasné.
Víte co? Ano, víc červeného vína.
A pošlete taky šampaňské,
slavíme přece narozeniny, potřebujeme bublinky.
Báječné. Děkuji.
- Chceš si zatančit? - Vážně?
Jo.
- Vážně? - Ale no tak. Mám narozeniny.
Máš narozeniny. To je pravda. Tak dobře.
Všechno nejlepší, Rachel.
Něco si přej.
Jako by se stalo.
Drahý Jakeu.
Nejdřív ti chci říct, že včerejší noc byla krásná.
Lhal bych, kdybych nepřiznala,
že jsem na tebe myslela od chvíle, kdy jsme se poznali.
Ale probudila jsem se uprostřed noci a byla jsem zmatená.
Hrozně zmatená.
Jde o to, že Alan mě opravdu miluje,
a to už něco znamená.
Ty žiješ úplně jiný život
s bestsellery a milionem fanoušků na Instagramu,
a já teprve začínám,
což naprosto chápu, alespoň do té míry, jak dokážu.
Jsem člověk, který ve svém životě potřebuje hodně jistoty.
A ta mi v tom nádherném čase, který jsme spolu strávili,
chyběla.
Takže bude lepší, když se teď rozejdeme,
než bude příliš pozdě.
Aspoň pro mě.
A díky tobě mi došlo ještě něco.
Celý život jsem si myslela, že mě moje matka nechtěla
a že ji musím najít a zeptat se proč.
Ale teď, když jsem si přečetla její deník, vím, že mě opravdu milovala,
a to je to jediné, na čem záleží.
Díky za všechno.
Žes mnou vyrazil na tu divokou cestu, která mi změnila život.
Nikdy na to nezapomenu.
A nakonec…
nezapomenu ani na tebe.
NEMOCNICE ST. PERCYS
- Pardon, kde je sesterna? - V téhle chodbě vpravo.
- Aha. Děkuji. - Není zač.
Promiňte. Kde najdu Noel Haydenovou?
Zdravím, já jsem Noel.
Tvůj manžel mi řekl, kde tě hledat.
Nevím, jestli si mě pamatuješ,
ale jsem Jacob Turner.
Jacob?
No teda.
Jak se mají rodiče?
Moji rodiče?
Máma nedávno zemřela.
- To je mi moc líto. - Díky. Bylo to náhlé.
- Ale tvůj táta je… - Ten se má fajn. Viděl…
Nedávno jsem ho viděl poprvé po opravdu dlouhé době.
Má se fajn. Drží se.
Jako my všichni.
Jo, jako my všichni.
Asi se divíš, co tu po těch letech dělám.
Je to dlouhý a složitý příběh,
ale když mi umřel brácha,
opravdu jsi naší rodině pomohla a mně to došlo až nedávno.
- Byl jsi ještě malý kluk. - Ale kdybys tam nebyla…
Ale já tam byla.
A ty jsi to zvládl.
Teď ti můžu konečně poděkovat.
A já ti teď můžu říct,
že nemáš zač.
Chtěl jsem s tebou mluvit ještě o něčem.
To dítě, které jsi porodila. Tvoje dcerka.
Rachel.
Je báječná.
Opravdu skvělá.
Chci, abys to věděla.
Ty ji znáš?
Znám ji.
Chtěla se s tebou osobně setkat.
Myslím, že když si tohle přečetla…
Pocítila to pouto,
a všechno pochopila. Všechno.
Dík, žes mi to řekl.
Veselé Vánoce.
Veselé Vánoce, Jacobe.
A díky za tohle.
Je to vzácný dar.
A Jakeu,
jestli uvidíš mou dceru,
řekl bys jí, že kdyby se chtěla ozvat,
byla bych ráda?
Rachel.
Tvůj táta na tom pracoval od Díkůvzdání.
Nemůžu se dočkat.
Je to asi to nejkrásnější, co kdy vyrobil.
Ano?
Kdy přijede Alan?
Brzo.
- Nezníš moc nadšeně, zlato. - Já jen…
Nevím. „Nadšeně“ je asi moc silné slovo.
Pořád mi to nešlo a včera ve dvě v noci se to najednou povedlo.
Máš pravdu, tati. Tohle je… perfektní.
Moc se mi líbí. Dokonalost. Děkuji.
Zlato, nechceš si s Alanem promluvit?
Ne, o to nejde. Já jen…
Nevím. Je to… Promluvíme si později.
Něco teď řešíme.
„Něco řešíte“? Myslel jsem, že jste se usmířili.
Taky že jo. Jen…
To víš, je to teď takové nejisté.
Tohle znít jako ten zásnubní prsten z obalu od doutníku.
Tati, přestaň. Vážně.
Promiňte. Hned jsem zpátky.
- Jakeu, musíš mi přestat volat. - Nepřestanu, dokud si nepromluvíme.
Já ale nechci, chápeš?
Teď zavěsím.
Nesnaž se mě najít, prosím tě. Jo?
Pozdě.
Proč tohle děláš?
Vážně se musíš ptát?
Já ven nepůjdu.
Nejde to. Nemůžu.
Proč? Proč ne? Čeho se bojíš? Co se stane?
Ty to nechápeš.
Konečně jsem našla něco, na co…
Na co se můžu spolehnout a…
Možná to není dokonalé, ale je to to, co chci.
To, co potřebuju. Chápeš?
Musíš to pochopit.
Chápu to. Naprosto to chápu.
Chápu,
žes to možná potřebovala předtím, teď už ale ne.
Podívej se na mě. Celý život jsem chtěl být sám.
Pro lidi jako my je těžké věřit, že? Pustit si někoho k sobě.
Je to těžké. Chápu to. Ale teď jsem tady.
Stojím tady s jediným přítelem, kterého na světě mám.
Dívám se na ženu, kterou miluju,
a prosím tě, abys mi věřila.
Říkám ti, že mi můžeš věřit.
Pusť mě dovnitř, prosím.
Pusť mě dovnitř.
Řekni mi,
že mě nemiluješ.
To je Alan. Musíš jít.
Řekni mi, že mě nemiluješ, a já půjdu.
Nemiluju tě.
ALE HLAVNĚ MI CHYBÍŠ. KAŽDÝ DEN.
ZAVOLEJ MI KDYKOLIV. MÁM TĚ MOC RÁD.
VŽDYCKY BUDEŠ MŮJ SYN
Viděla jsem tvoje auto a chtěli jsme ti popřát veselé Vánoce.
Díky.
Zrovna balím. Musím to tu zamknout a jet.
Nechceš si s námi dát večeři? Byli bychom rádi.
Opravdu. Pořádáme malou oslavu.
Vánoční večeři, jak se patří.
Moc rád bych, ale musím vyrazit, než cesty nemrznou.
Jak to šlo s tvým otcem?
Vlastně nad očekávání. Vážně dobře.
- Já ti to říkala. - No jo.
A Rachel a její máma?
Asi se to nějak vyřeší samo.
To jsou skvělé zprávy. Výborně.
Zatraceně. Musím podlít šunku. Určitě nemůžeš zůstat?
Veselé Vánoce, chlapče.
- Ať se ti dobře podlévá. - Hned přijdu.
Pojď dál.
A ty a Rachel?
Ne? Vážně? Byla jsem si tak jistá.
No, řekl to už Kerouac.
„Stejně všechno končí slzami.“
Ale budu v pořádku a Rachel bude taky.
Ovšem.
Veselé Vánoce.
To je pro mě? Co tu děláš?
Ellie.
Namalovala jsi tam i… ten strom.
Ano.
Mám na tenhle dům úžasné vzpomínky.
Ty a Benji, jak si hrajete na dvoře.
Tví rodiče.
Veselé Vánoce.
- Dávej na sebe pozor. - Ty taky.
Díky. To je… Jsi vážně výjimečná.
NA ZÁKLADĚ ROMÁNU RICHARDA PAULA EVANSE
Překlad titulků: Vojtěch Badalec