Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Скоро Різдво.
І після нього моє життя зміниться назавжди.
Мені трохи страшно.
А якщо чесно, то дуже страшно.
Що буде зі мною, з нами?
А ще ж маленький Джейкоб.
Що буде з ним?
Сподіваюсь, що з ним усе буде гаразд.
Ось він!
Як справи, народ? Чекаю на вас там. Дякую, що прийшли.
У п'ятій книзі чи дізнаємося ми нарешті правду про Каміллу?
Вона дійсно з Французького Руху Опору, як стверджує?
-Чи вона шпигунка нацистів? -Ви знаєте, я ніяк не можу визначитися.
Зробіть із неї позитивну героїню. Так набагато романтичніше.
Хоча шпигунки сексуальніші.
Як вам таке? Подвійна агентка.
Можете підписати для Шері? Шері — це я.
З двома «р» чи з однією?
Р… Робіть як знаєте.
Впізнаєте мене? Книга третя.
Звісно ж! Камілла Тюссейн! Як справи?
Чудово, мосьє, чудово.
З Різдвом, Камілло!
Мерсі боку.
-Можете підписати Тоду й Марку? -Звісно.
Тобто Марку й Тоду. Я першим прочитав книгу.
Та ні, твоя сестра мені її дала.
-Ні, це твоя сестра мені її… -Слухайте, хлопці.
Я підпишу дві книги, кожному з вас. Гаразд?
Подарунок від мене. Тримайте.
То ви лишаєтеся в місті на свята?
Боюся, що ні. Мушу їхати додому до моєї Ейви.
Не знала, що у вас є…
Що ж, їй дуже пощастило.
-З Різдвом вас. -З Різдвом.
Ейво, мала, я вдома.
Ейво?
Ходи сюди! Ходи сюди, мала. Як ти? Як твої справи? Ходи до мене! Привіт!
-Як добре, що ви вдома, Якобе. -Дякую, Свет.
Привіт, що ти? Привіт!
Усе під контролем? Так?
-Так. Їжа в холодильнику. Ейва накупана. -Ага, дякую.
Я зробила запас дров.
А ось пошта від фанатів.
Більше ніж за минулу книгу.
Ого, листи від фанатів. Круть.
Тепер є робота на кілька наступних тижнів.
Дякую, що приглянули за всім, поки мене не було.
Ледь не забув.
Це вам, Светлано.
Веселих свят.
-Дякую за все. -Спасибі.
Ви ж дасте ладу, Якобе?
Дам ладу? Ви про що? Це ж я. Я завжди даю ладу.
Але завжди самотужки.
Завжди самотужки, бо так мені краще.
До того ж, тут моя лялечка, Ейва. Я буду не один.
-До наступного року, Джейкобе. -Так. До наступного того…
Ейво, ходи сюди.
Подивимося, що тут у нас.
Знайшли. Гаразд.
Оце круто. Норм.
-Алло? -Вітаю, це Джейкоб Тернер?
Так, це він,
але в мене чисті килими, іпотека мені не потрібна і…
Так. Пане Тернере, перепрошую, я вагався, чи лишати повідомлення.
Мене звати Метт Сеґрето. Я адвокат…
Дайте вгадаю. Ваш клієнт каже, що я вкрав його ідею.
Ні.
Я виконавець заповіту вашої матері.
Перепрошую. Ви хто? Як це?
Мені дуже шкода, що ви чуєте цю новину саме від мене.
Вона померла минулого тижня.
Я думав, ви знаєте.
Ні, я не знав.
Ми з матір'ю довгий час не розмовляли.
Ми мали
складні стосунки.
Я розумію.
Вона залишила все вам: свій будинок і все умеблювання.
Вам потрібно підписати деякі папери.
Можемо зустрітися в Бриджпорті наступного тижня,
якщо вам зручно.
-Пане Тернере. -Вітаю.
Метт Сеґрето.
Дякую, що прийшли.
-Співчуваю. -Дякую.
Певно, цей дім викликає спогади.
Ви й гадки не маєте.
-А ви… -Так-так.
Обережно.
Ого.
Сусіди кажуть, вона сиділа вдома.
Ніколи не пускала їх в будинок.
Тепер я розумію чому.
Десь тут має бути піаніно.
Так. В описі сказано, що це «Стейнвей», модель S, 1940 року.
Коштує близько 40 тисяч.
Схоже, вам доведеться винести купу сміття.
Хочете, я орендую для вас контейнер?
-Так. Дякую. -Згода.
Ще одне, пане Тернере…
Джейку.
Не хочу вас сіпати, але моя дружина — страшна ваша фанатка…
Гаразд.
Ми, прості середнячки, ніколи не дотягнемо до супер-пупер мужиків із ваших книг.
Вони вигадані, Метте.
Ага, поясніть це моїй дружині.
Її звати Мерседес.
Як машину.
-Еге ж. Точно. Готово. -Дякую.
Гайда, мала.
Готова? Застрибуй.
Молодчинка.
Вишукана простота.
Еллі, це ти?
Джейкобе, ти приїхав.
Звісно що.
Не знаю, мені чогось здавалося, що ти пришлеш асистента чи ще кого,
бо ти ж тепер знаменитість.
Таке треба залагоджувати самому. Радий бачити. Чудово виглядаєш.
Ти теж. Давно не бачилися. Мабуть, років із двадцять.
-Ти з'їхав десь у 18. -Я з'їхав у 17.
Тобі було тоді важкувато.
Так, було.
А я знала, що ти будеш письменником.
З тобою малим було цікаво.
Ти мав чудову уяву й обожнював слова.
Пам'ятаю, як годинами сидів у твоєму лігві й грав у скрабл онлайн.
Коли у твоєї мами були невдалі дні.
У неї таке бувало частенько, так?
Вона змінилася назавжди.
Як і ми всі.
Гарно співають.
-Неймовірно. -Дуже приємно. Дякую.
-Щасти вам. -Бувайте.
Ти досі малюєш?
Ще б спитав, чи досі я дихаю.
Радий зустрітися. Добре, що побачилися.
Я вже був збирався. Я завтра…
Завтра повернуся і розберу наступну кімнату.
Мабуть, важко перебирати всі її речі.
Є таке. Що там завжди повторював Роберт Фрост?
Там було наче: «Найкращий вихід — прямо йти».
Хоча закладаюся, він ніколи зустрічав подібного плюшкіна.
Навряд чи.
БЕНДЖАМІН ДЖЕЙМС ТЕРНЕР
БУВ З НАМИ ЛИШ НА МИТЬ 1980 — 1987
Тут самотньо.
І я сумую за тобою.
Господи! Оце тобі!
Ти знущаєшся, мам, серйозно?
Що?
Досі любиш томатний суп і сендвічі із сиром?
Ти, певно, уже добряче зголоднів.
Жартуєш? Як вовк.
-Вона їсть томатний суп? Можна? -Обожнює. Так, можна.
Це тобі.
-Їсть! -Ти поглянь!
Не знаємо, як і віддячити. Так, Ейво?
Напиши про мене в романі.
Чекай-но. Ти направду читала мої романи?
Я, мабуть, єдина читачка твоїх книг, яка впізнає персонажів.
Кого це, наприклад?
-От у «Зелених очах». -«Зелені очі Парижа».
Так, фотографиня.
Прекрасна, сильна жінка, що зламалася.
Дуже очевидна аналогія, ні?
У «Останній опівночі» я впізнала ще одного персонажа.
Батько солдата.
Геть незначний персонаж. Як і в реальному житті.
Не такий він уже й поганий був, як ти досі носиш його годинник.
Він був на похороні твоєї матері. Ти знав?
Щоб ушанувати її, але, гадаю, він сподівався побачити тебе.
Ні, я не…
Я так не думаю, ні.
А щодо похорону, мені здається…
Я можу тебе зрозуміти, але це вже не має значення.
Це було колись. Не зараз.
Дякую.
-Можна тебе дещо спитати? -Так.
-Про особисте. -Авжеж.
Я застара для цього?
-А ти… Ти про це хотіла спитати? -Так.
Та ні.
-Правда? -Те, що треба.
Ти не пробував? Звісно ж, ні. Нащо воно тобі?
За тобою жінки в чергу стають.
Немає коло мене ніякої черги.
Я бачу обкладинки в супермаркеті. Ти зустрічався із зірками.
Ті журнали друкують, що заманеться.
Але я не користувався додатками для знайомств.
А ти обов'язково спробуй.
Треба щось заповнити.
-Твій профіль? -Так.
Є тут один письменник. Можна?
-Ти заповниш мій профіль? -Залюбки.
ОСОБИСТЕ
Заходь, Еллі. Двері відчинені.
Агов?
Ти не Еллі.
Ні, я не Еллі.
-Вибач, я думав, це моя сусідка. -Перепрошую.
-Ти була тут раніше, стояла навпроти. -Так. Була.
Я не причмелена сталкерка, раптом тобі так здалося.
Не здалося. Можеш причинити двері за собою?
Авжеж. Зараз.
-Чим можу допомогти? -Привіт. Він милий. Красень.
Насправді вона. Ейва.
Круте ім'я. Привіт, Ейво.
Тут мешкають Тернери, так?
Типу того. Я Джейк Тернер.
Чудово. Дуже приємно, пане Тернере.
Я Рейчел Кемпбелл. Я, власне, зайшла…
Вибач, усе трохи заплутано, та я намагаюся знайти свою матір.
І, гадаю, ти можеш мені допомогти.
Вона тут жила багато років тому. Я так думаю.
Твоя мати жила в цьому будинку?
Так, коли я народилася… Радше — до мого народження.
Це будинок Скотта та Лоїс Тернер?
Так, це мої батьки.
Чудово. А моя біологічна мати жила тут і працювала на них.
На моїх батьків?
Наскільки я знаю, вона була в них нянею.
Ой-йой! Ні-ні.
Так, чекай. Секунду…
Гаряче.
-Допомогти? -Ні, я контролюю ситуацію.
Гаразд.
-Хай буде. -Добре.
То що Ненсі Дрю робить у домі Тернерів?
Можна запитати?
Це було нелегко. Досьє на вдочеріння конфіденційне.
Друг працює в держархіві Коннектикуту.
Ім'я він назвати не міг,
але міг сказати останню адресу проживання.
Я розумію, але мені шкода.
Я вже збирався йти. Хотів би тобі допомогти.
-Та навряд чи зможу. -Розумію.
Схоже, треба навчитися виходити з гри.
Це ж Ніна Сімон.
Точно. Вона дуже крута.
-Любиш її пісні? -Обожнюю.
-Ще є вподобання? -Пеґґі Лі, Елла, Леді Дей.
-Арета. -Про Ґледіс не забудь.
Ґледіс — то любов. Мій тато…
Був ще тим музикознавцем, навчив мене всього.
Літл Річард, Марвін Ґей.
-Марвін. Пішов від нас ще як я був малим. -У 1984-ому.
Так. Ага.
-Ти музикант чи як? -Ні. Я, власне…
-Пишу потроху. -Справді? Круто. Я щось читала?
Та… Знаєш, мабуть, не читала.
-Ні? Нічого цікавого? -Ні, навряд чи.
Досі шукаєш свій голос? Розумію.
Гадаю, ми всі так чи інакше в пошуках.
Свята правда.
-Вибач, що не зміг допомогти з мамою. -Та не вибачайся.
Якщо чесно, навіть побувати в будинку, де вона жила…
Я відчуваю глибший зв'язок із нею.
-Так? -Так.
Що ж, дякую.
Дякую. Так.
Ой. З Різдвом.
-І тебе з Різдвом. -Спасибі.
Чекай, Еллі…
Стривай… Рейчел!
Рейчел, стій!
Є ідея.
Моя сусідка живе тут вічність. Може, вона…
Я теж так почуваюся.
Ого, швидко вона.
Що?
Нічого. Потім поясню.
Краще я дам тобі свій номер телефону, а ти завтра напишеш.
-Я до того часу поговорю з нею. -Чудово.
Хоча я, мабуть, краще почекаю, доки вона повернеться.
-Посиджу в авто. -Точно? Раптом це надовго?
-Я вже далеко зайшла, тож… -Гаразд.
-Добре. -Так.
Дякую.
-Агов. -Агов.
Що таке?
Ти голодна? Я хотів піти, перехопити щось, раптом ти хочеш їсти.
Круте місце. Ти тут постійний клієнт чи…
Ні, я тут сто років не був,
але мама часто водила мене сюди в дитинстві.
-Обожнювала це місце. -Можу її зрозуміти. Тут гарно.
-Вітаю в траторії «Тоскана». -Дякую.
Я Вітторіо. Розповісти вам про страви дня?
Можете повторити англійською?
Ні, усе гаразд. Мені принесіть те саме, що і їй.
І келих вина, будь ласка.
-Ти будеш вино? -Ні.
Упевнена?
-А що ти в кінці замовила? -Та…
-Оплату окремо. -Окремо?
Ти письменник, і я поважаю це.
Мої батьки — творчі люди. Вони роблять і продають прикраси.
Можеш собі уявити, що бували часи, коли рахунки сплачувати було важкувато.
То я подумала, краще…
Гадаю, ти розумієш і оціниш, бо іноді так буває…
-Дякую. Я ціную. Дуже мило з твого боку. -Так, без проблем.
Звідки така прекрасна італійська?
Я ще володію французькою та німецькою,
трохи мандарином.
-Мандарин? -Трохи.
І я не жартую!
Я філолог.
-Ясно. Це круто. Не часто почуєш… -Отак.
Дуже вам дякую.
То ти тут у відпустці чи як?
Власне, я щойно подала заявку на роботу перекладачкою в ООН.
-Шансів малувато. -Чому?
А буває інакше?
-Вибач, я маю відповісти. Секунду. -Звісно. Без питань. Звісно.
Ти іди за столик.
Привіт, незнайомцю.
Діоне! Як справи?
-Відколи ми не бачилися? -Довгенько. З 12 класу.
Ти ж зник. У який коледж ти подався?
У ніякий. Я поїхав у Париж. Проходити школу життя.
Он воно як. Ти геть не змінився.
Лиш розбагатів.
За твоєю книгою наче буде кіно?
Не знаю. Так кажуть.
-Місцевий герой. -Спасибі тобі. За дуже теплі слова.
-Радий був бачити. -Навзаєм.
Вибач. На чому ми зупинилися?
Ми зупинилися…
Вакансія. ООН. Мало шансів.
Так, тож…
Ще не знаю, як буде з цією роботою. Можуть бути проблеми.
-Можливо, нам доведеться переїхати і… -«Нам»?
Так, мені з Аланом.
-А Алан? -Боже, точно, вибач. Алан — мій наречений.
Ти заручена?
-Так. -Що ж, вітаю. Люблю історії кохання.
-Чудово. Дякую. -Будьмо. Це круто.
Ми ще не обрали дату.
Алан наполягає, але якщо мене візьмуть на роботу, то…
Доведеться щось вирішувати. Ми ще навіть обручки не дивилися.
Ми пішли глянути минулого тижня, але я не змогла вибрати.
Тож ми просто пішли, а тоді…
Це, власне, був такий милий момент. По дорозі додому він дав мені оце.
-Що це? -Це…
Обгортка від сигари.
Від цієї витівки аж легше стало.
«Діаманти — найліпші друзі дівчат» — не моя тема.
Направду оця концепція заручин мені трохи по цимбалах.
Я люблю визначеність,
але іноді через це почуваєшся як у клітці, розумієш?
Так, «кліток» я намагався уникати все своє свідоме життя.
Тут усе складно, бо Алан — прихильник традицій.
Це ж важливо — поважати бажання іншої людини, так?
Він адвокат з оподаткування.
Він гарний спеціаліст і дуже педантичний.
Це саме він плануватиме наше весілля до останнього запрошення.
Усе пройде як по писаному.
І добре те, — я обіцяю, це останнє, — що ми з Аланом доповнюємо один одного.
Так воно… Воно ж так і має бути, правда?
Я не експерт у цих питаннях, але так, звучить логічно.
На щастя чи на жаль, я експерт.
Мене вдочерили, і я, схоже…
постійно намагаюся заповнити якусь порожнечу.
Постійно шукаю безпеки й надійності,
і тому мені здається, як я знайду справжню… біологічну маму,
у моєму житті зникне оця вічна невизначеність, і тоді…
-Не знаю. -Ти будеш вільна.
-Так. -Гайда.
Чесно, я б залюбки заплатила навпіл.
Ні. Це я залюбки заплатив. Гарна їжа й компанія.
Побачення триває вже три години.
Схоже, фортуна дійсно любить хоробрих.
Мабуть, розберу ще одну кімнату.
Слухай, я тут подумала,
може таке бути,
що у твоїх батьків могли лишитися речі моєї мами?
Листівка? Фото?
Будь-що?
-Обережно. -Добре.
-Тримаєш? Гаразд. -Так. Є.
-Став, де бачиш. -Ага.
-Там що, труп? -Я боюся й дивитися.
А хто грав?
Мама змушувала мене малого вчитися грати.
-Спочатку я це діло ненавидів. -А потім?
Їй дуже подобалося слухати мене. Тож…
Зіграєш щось для мене?
Зіграти тобі? Ні.
Цікаво, чи грає воно так гарно, як виглядає.
Будь ласка.
Вмовила. Я вже давненько не грав, тож трохи підзабув.
Твоя мама геть самотня
Не змогла нічого вдіяти
Ім'я твоє по вітру розвіяти
Ти пішла, і серце моє на друзки
Ми мали бути разом, а не навпаки
Щогодини і щодня Промовляю
Пташеня, чи ж вернешся ти додому?
Додому
Пташеня…
Чи ж вернешся ти додому?
Ого.
Зароджується любов.
-Привіт! -Як пройшло побачення?
Усе пройшло добре.
Добре, і все?
Дуже добре.
-Це моя подруга, Рейчел. -Рада знайомству.
У Рейчел є запитання, на які відповіси лише ти.
Звісно, я її пам'ятаю.
Вона була нянькою, що жила з ними.
Постійне проживання.
Так.
Вона була дуже юна. Років 17, максимум 18.
Мабуть, переїхала ще до народження дитини.
Ви пам'ятаєте, як її звали, чи…
Гарне запитання.
Здається, якось воно було пов’язане з Христом,
типу Кристіна чи Джой.
У мене пам'ять дірява, але знаєш, хто точно згадає?
-Хто? -Твій батько.
Ні. Я не буду… Ні.
Хай там як, він тепер живе у Вермонті.
Високо в горах є містечко Корнвол-Бридж,
дуже усамітнене, без цивілізації.
Звідки ти… Звідки ти це все знаєш?
Ми з ним на похороні дуже розговорилися.
Не думаю, що від розмов буде якась шкода…
Не буде шкоди? Та ні, буде. Я 35 років із ним не говорив.
Це я знаю, але ж…
Ні-ні, я не…
Вибачте.
Перепрошую.
Джейкоб.
От чому він так довго тримався осторонь.
Було б добре, якби він міг це відпустити.
-Рейчел! Рейчел, чекай! -Що?
-Слухай. -Так?
Знаю, мої примхи з батьком здаються нелогічниим.
Ти взагалі нічого не повинен пояснювати.
Незнайомці, що вигулькнула на порозі, ти нічого не винен.
Ти й так мені сильно допоміг, тож дякую тобі.
І я дуже хочу, щоб ти гарно відсвяткував Різдво.
Їдеш додому?
Ні, я їду в Корнвол-Бридж.
Хочу знати, чи мала я для неї хоч якесь значення. Чи ти для свого тата.
Я б не знав, про що з ним говорити.
Ну, якщо ти не проти покататися,
можемо продумати ваш діалог.
Ходімо.
Заплигуй.
Їдеш уже. Час повертатися додому?
Ну, так і ні.
-Вітаю. Джейк Тернер. Приємно. -Ієн Пейдж. Радий знайомству.
-Я ваш великий фанат. -Дякую.
Я сказала Ієну, що це ти заповнив мій профіль.
Вона змусила мене викинути всі пікантні подробиці.
Можу лиш сказати, що зустріч з Елеонорою
стала найкращим різдвяним подарунком.
Ієн — перша скрипка в Гартфордському симфонічному оркестрі.
-Справді? Нічого собі. Круто. -Дякую.
А «так і ні» — це ти про що казав?
Так, я їду. І ні, я їду не додому. Рейчел зараз має…
-Ось і вона. Привіт. -Привіт.
Вона переконала… І ти теж.
Я побачуся з батьком.
Джейкобе.
Ти молодець.
Фортуна ж любить хоробрих, так?
Готовий?
Узагалі не готовий. А ти?
Геть не готова.
Поїхали.
З онлайн-картою не простіше?
Звісно, простіше.
Але паперова набагато приємніша. Реальна річ у віртуальному світі.
Так, я знаю. Я хотів написати про це книгу.
-Трилер у стилі Стівена Кінга. -Так?
Так, ось що я придумав.
-Є пара, у них медовий місяць. -Ага.
Їдуть в орендованому авто.
У GPS-навігатор щось вселилося, чи, може, її колишній його хакнув.
Ще подумаю над цим.
Хай там як, з якоїсь причини GPS заводить їх у смертельну пастку.
Тобі геть не зайшло? Маячня? Це маячня.
Та ні. Знаєш, щось у цьому є.
Але що далі? Після того, як вони втрапили у смертельну пастку.
Це все, що я придумав. Далі не писав.
Як казав мій тато: «Жодна творча ідея не пропаде».
-Ось тобі моє слово. -Круто.
-Так, за 5 км звертай на північну I-91. -Північна I-91, є.
А Алан завжди дратується, коли я підказую.
-Так? -Типу штурман йому не потрібен.
А мені от дуже потрібні такі підказки.
До речі, про Алана,
як він ставиться до цієї вакансії в Нью-Йорку?
Та, власне, я… Він ще не…
Я йому ще не сказала.
-А про подорож до Корнвол-Бридж? -Він не в захваті.
Чесно кажучи, він обурився.
Ага. Дай вгадаю,
його бісить, що ти їдеш із ледь знайомим хлопцем.
Ні, насправді ні. Справа у…
Справа у витратах на пальне.
-Це одна з невеличких примх Алана. -Гаразд.
Нічого такого, на загальну картину речей ніяк не впливає, так?
Мені трохи образливо. Він обурений не через мене.
-А через гроші на пальне. -Він не знає про тебе.
Як виявилося, я теж про тебе не знала.
-Що? -Я не втрималася й погуглила тебе.
Та ну.
Я стримувалася, як могла. Не люблю нишпорити за людьми.
Ніби вторгнення в особисте.
-Але тепер я дуже рада, що не стрималася. -Ні.
Бо тепер знаю, що ти відомий письменник, автор бестселерів.
-Тому… -Відомий — це ти загнула.
Продав 5 мільйонів копій…
П'ять із половиною вже. Але хай буде.
Перший у списку бестселерів «Нью-Йорк Таймс».
-Просто пощастило. -Перекладається на 30 мов.
Думаю, це за визначенням і є «відомий», але…
А я наївна хвилювалася, чи зможеш ти заплатити за вечерю.
Можеш подати мій гаманець? Він у наплічнику на задньому сидінні.
Дуже дякую.
ЛИПЕНЬ 1987 РОКУ
Джейку, знаєш, що це?
Оце? Це коробка, підписана «Особисте», з квартири матері.
Я забрав її і навіть не дивився. А що там?
От послухай.
«Мене звати Ноель Елліс.
Мені 17, і в мене буде дитина».
Це щоденник моєї матері.
Я впевнена.
Її звали Ноель. Повірити не можу.
Я просто не можу… Не можу…
«Батьки вигнали мене вагітну.
Їм соромно за мене».
І їм соромно за мою дитину, яку я маю народити.
Тож я мушу піти.
«Вони дійсно вірять, що жінка не може мати дитину поза шлюбом.
Кажуть, Бог цього не схвалює».
Але хіба Бог не пробачає наших помилок?
Усі, кого я знаю і кому вірила, відмовилися від мене.
«На щастя, дуже добра родина найняла мене нянею».
Сім'я Тернерів має четверо членів.
«Скотт, Лоїс і їхні хлопчики, Бенджамін та Джейкоб».
Бенджі — сім років, і він дуже жвавий.
Джейку чотири, і він тихенька дитина.
Ти щось із цього пам'ятаєш? Знаю, ти був геть малий, але…
Геть нічого.
Він любить, коли я читаю йому «Казки чарівного дерева».
А де Бен зараз?
Була дуже сильна завірюха. Десь на Різдво.
У нас на подвір'ї ріс кремезний в'яз.
Бенджі любив на нього лазити. Увесь час висів на тому дереві.
Тієї ночі Бен вирішив залізти якомога вище на дерево…
Не знаю, чому
Небо заклякло в пітьму Буревій назріває…
Вибач, що розчулився, коли говорив про брата.
Ні, не треба вибачатися. Я розумію.
Дякую.
Минуло більше ніж 30 років. Здавалося, я б уже міг про це розповідати.
Знаєш приказку «Час лікує всі рани»?
Не лікує.
Минуло вже два місяці,
а я досі не маю жодної звістки ні від батьків, ні від Пітера.
«Одного дня у своїй кімнаті я ридала без упину…»
І тут у двері хтось тихенько постукав.
«Зайшов малюк Джейкоб».
Він поклав голову мені на плече, і здавалося, ніби він усе зрозумів.
Я люблю цього малого щодня все дужче й дужче.
Знаю, улюбленців мати не гоже, але…
Стейк «Нью-Йорк», rare.
І вегетаріанське асорті. Без перцю, моркви, цибулі. Соус окремо.
Дякую. Ідеально.
-Можна запитати? -У мене є вибір?
Ні.
Чому такий успішний красунчик, як ти, досі самотній?
-Красунчик? -Не злазь із теми.
Мені краще самому, мабуть.
Тобі безпечніше. Я розумію.
Але ти заручена.
Так, але завжди ж є оця гра з «тягни-штовхай», ні?
«Ходи ближче».
«Я хочу побути на самоті». Таке.
У мене були стосунки в минулому, не подумай.
І тривалі теж були, кілька з них точно.
Але врешті-решт, вони просто…
Виходило так, що їм був потрібен не такий як я.
Або тобі були потрібні не такі.
Питання: яка ймовірність того, що ми встигнемо проїхати до хуртовини?
-Сьогодні? -Так.
Десь приблизно
нульова.
-У відсотках? -У відсотках.
Може, сходи зареєструйся? Ейві треба розім'ятися.
-Згода. Чекатиму тут? -Ага.
Гаразд.
-Привіт! -Привіт, пропажо.
Слухай, я хочу вибачитися за той вечір.
Пошуки твоєї біологічної матері, оце все…
Ні, Алане, не хвилюйся. Усе добре.
От послухай, якщо думати на перспективу,
є ідея для вечірки з нагоди заручин.
Ага?
Твій улюблений мексиканський ресторан, «Каса Фріда».
Його можна забронювати на День Валентина.
Ідеально для заручин, скажи?
До того ж, вони пропонують шикарну знижку.
Звучить чудово.
Так? То я хотів завтра зрання забігти й дати завдаток.
Алане, а можна…
Можна зачекати з «Каса Фріда»?
Поки я не повернуся.
Звісно, кохана. Так. Як скажеш.
-Коли ти думаєш назад? -Скоро.
Гаразд. Люблю тебе.
І я тебе.
-Пощастило вам. Лишилося два номери. -Чудово. Шикарно.
Якби це був ромком, залишився б один.
Ночували б разом.
Ромком?
Тобто романтична комедія.
-Дійшло. -Так.
Як такі справи,
то номери з'єднані.
Вибачте, ви зачиняєтеся.
Я збиралася йти на конкурс, але там почекають. Щось порадити?
У вас є книги Джейкоба Тернера?
Звісно. Скільки книг ви вже прочитали?
Та, власне, жодної, тільки починаю.
Отже, книга перша. «Зелені очі Парижа». У нас вона є.
Чудово. А про що вона?
Про Париж 40-х років.
Рух Опору, шпигуни, заборонене кохання.
Ого. Звучить…
Захопливо. І, повірте, так воно і є.
У світі його книг
ти ніби проживаєш історію разом із персонажами.
У ці книги поринаєш з головою.
Мабуть, тому вони на полицях не затримуються.
Погляньте-но, вам пощастило.
Дякую.
Непогано.
Так, він пише так само гарно, як і виглядає.
-Агов. -Привіт.
Що думаєш? На сьогодні все чи…
Чи. Однозначно.
Добре. Ходімо.
Веселого Різдва!
-Беріть. -Дякую.
-Поглянь. -Ти сюди поглянь. Привіт! Яка милота.
Годі тобі вже. Вона он ревнує.
-Неймовірно. -Тут так круто.
-Вітаю? -Привіт!
-Ви не проти, як ми… -Звісно.
-Дякую. Просто так роздаєте? -Пригощаємо.
-Дякую! -Яке чудове місто.
-Пахне смачно. -Веселих свят!
Ого, поглянь. Сто років не дивився цей фільм.
-А я взагалі не бачила. -Оце тобі. Ти заціниш.
Перепрошую. А ви разом?
Ні.
Так? Так. Ми разом, тобто…
Так, ми разом.
Технічно.
Усе гаразд?
Я струшу пил цього нікчемного містечка з моїх ніг.
І я помандрую світом. Італією, Грецією…
Нічого собі! Здається, це найкраще кіно в моєму житті.
Він розмірковував, чи не станеться чогось неочікуваного в цій подорожі.
Боже мій. Не може бути.
У тебе все добре?
-Привіт. -Привіт.
Так. Усе гаразд.
Ага.
-Мені почулося… Наче почув… -А, ні.
Дякую, що потурбувався. Я вдячна.
Авжеж. Що ж, тоді…
-Добраніч. -Добраніч.
Виспалася?
Власне, я всю ніч читала.
-Щось цікаве? -Так. Дуже.
-Справді? -«Зелені очі Парижа». Чув?
Чув-чув. Ти…
-Ти купила мою книгу й не сказала? -Та я не хотіла…
-Не хотіла тобі казати, раптом… -Раптом що?
Раптом не сподобається.
-Раптом не сподобається? -Ага.
І як?
Ну…
Нічого, кажи. Моє его…
Гадаю, я витримаю.
-То як? Що скажеш? -Що ж…
Знаєш, мене здивувало те,
що ти пишеш романи, наповнені напругою, драмою, романтикою,
але твій головний герой, Анрі,
нікого до себе не підпускає.
Ми якраз говорили про це вчора.
Анрі живе в окупованій Франції, ні? Він не може нікому довіряти.
Є таке, але…
Америка зараз не окупована. То що з тобою таке?
З іншого боку…
-Мені дуже сподобалася книга. -Так?
Просто шикарна. Така…
Боже, а кінцівка? Просто…
Просто винесла мозок.
Добре. Круто.
Кінцівки завжди найважче придумувати, є таке.
А як щодо теперішньої історії? Придумав уже якусь кінцівку?
Сьогодні я дізналася, що в мене буде дівчинка,
маленьке дівчатко.
Перш ніж я пішла з дому, батьки сказали не називати дитину.
«Бо так буде лиш складніше прощатися».
«Та я вже…
дала їй ім'я».
АНДЖЕЛІКА
Мій янгол.
Можеш зупинитися? Мені треба подихати.
-Упевнена? Там морозяка. -Так.
Гаразд. Авжеж.
Вилазь-но.
Тут страшний холод. Одягни.
Усе гаразд?
Нащо вона його покинула?
Нащо так детально записувати все,
оці всі деталі, якщо вона не…
Щоб просто все полишити?
Не знаю. Може, вона думала, що з часом повернеться до тебе?
А може, просто хотіла все забути.
Ніби нічого й не було.
-Ніби мене не було. -Ні.
Я наче заручена. Я наче збираюся вийти заміж.
О ні.
Що ти… Стій.
-Оце тобі, куди ти… Ні! -Ейво!
Ейво!
Ейво, ні!
Ейво Тернер, негайно вертайся сюди!
-І що ти з ним збиралася робити? -Ага.
Ну ти даєш.
Усе наше життя — гонитва, так, Тернере?
Схоже, ми не туди звернули.
-Тобто ти сподіваєшся, що не туди? -Саме так.
ТЕРНЕР
Повтори ще раз, що фортуна любить хоробрих.
Ти зможеш.
Гаразд. Погнали.
ПОСИЛКИ ЛИШАЙТЕ НА ПОРОЗІ ДЯКУЮ, СКОТТ ТЕРНЕР
Він одночасно чекав на цей день
і боявся його.
Джейкобе.
Елеонора дзвонила, казала, що ти наче приїдеш.
Я не хотів їй вірити,
але вона повторювала: «Просто підготуйся».
І підготувався?
Так. Ось рубаю різдвяну ялинку заради тебе.
Я чекав на цю мить всього 30 років, а тепер, коли це сталося…
Ага. Є таке.
Допоможеш?
Плюс до всього, самому ж собі ялинку не ставитимеш, у чому сенс?
Так. Якщо тебе це втішить, я ніколи не ставив дерево,
тож ти на крок попереду.
Гаразд. Вітаю в моїй скромній оселі.
Отак.
-Тепер ставимо цим кінцем сюди. -Так.
Піднімеш верхівку?
-Візьму підставку. -Гаразд.
-Ти тут сам живеш? -Сам.
-Готово. -Це ж Еллі намалювала, так?
А ти пильний. Так, це вона.
Гаразд.
-Наче готово. -Так?
-Ти тільки глянь. -Гарно.
Вибач.
Скотт Тернер. Алло?
Так.
До зустрічі.
Перепрошую за це.
Один із клієнтів дзвонив.
-Клієнт? А чим ти займаєшся? -Працюю з ветеранами.
Намагаєшся нести добро в маси?
Ключове тут — намагаюся.
Знаєш, купив оці сто років тому, ще як переїхав,
і навіть із коробки не дістав.
Чи вони ще справні?
Не знаю.
Джейку.
-Знаю, мої вибачення мало чого варті… -Слухай…
Не треба.
Я приїхав сюди не миритися.
Чесно кажучи, я просто хочу допомогти подрузі.
-Подрузі? -Так, подрузі. Довго розповідати.
Хай там як, ти тут, то чи можу я хоч сказати, що чекав на…
Я не… Краще не роби цього.
Мені шкода.
Так. Тобі шкода.
Я неймовірно шкодую.
Ага. Добре. То ми все з'ясували тоді.
Знаєш, ти покинув нас із мамою напризволяще,
утік сюди й потім зник із радарів навічно,
а тепер тобі шкода?
Боже! Я ж сказав, що не збираюся цього робити.
Знаєш що? Це була помилка. Я так не можу.
-Джейку! -Милуйся ялинкою.
Я не витримаю. Я думав, це гарна ідея.
-Поїхали. -Чекай, просто видихни. Гаразд?
Якщо підеш зараз, це кінець, ти ж розумієш?
Усе скінчено. Назавжди.
-Усе було скінчено вже 35 років… -Стій, Джейку!
Якщо підеш зараз,
вчиниш точнісінько як він.
Хіба ні?
Може, спробуєш стати першим дорослим у родині, який не втік?
Будь ласка.
Джейку, про це так важко говорити…
але за два дні до Різдва
сталася найбільша хурделиця за всю зиму.
І Бенджі, як і щороку,
не втерпів і побіг почепити улюблену іграшку
на якомога вищу гілку старого в'яза.
Він стільки разів дерся на ту платформу, яку я для вас збудував.
Я знав, що гілки можуть бути слизькими,
але він був напрочуд затятим малюком.
Я подумав: «Нехай повісить іграшку».
Я до скону пам'ятатиму той звук гілки, що тріснула.
Я був батьком Бенджі.
Я мав його зупинити.
Наступного квітня
я спиляв те дерево.
Це не допомогло.
Коли Ноель звільнилася,
ми з твоєю мамою більше…
не могли втішати один одного.
Дійшло до того, що один із нас мав піти.
Я хотів забрати тебе із собою,
та не міг так із нею вчинити.
У неї лишився тільки ти.
Я переконував себе, що заради тебе
вона якось зможе прийти до тями.
У дитинстві ти любив чіпляти гірлянди.
Пам'ятаєш?
То скажи мені чесно,
нам варто зайти чи хай побудуть удвох?
Добре, хай тоді побудуть удвох. Як скажеш, я тебе почула.
Я ж намагався підтримувати зв'язок.
Спершу я дзвонив. Лишав тобі повідомлення. Роками я писав тобі листи.
Я не бачив жодного листа чи повідомлення. Мама не казала.
-То ти одружений? -Одружений? Ні. Не одружений.
Я прочитав перші дві книги.
Але зір у мене вже не той, тож третю вже слухав.
Я вперше почув твій дорослий голос.
Просто фантастика.
Мені подобається.
Так, я пам'ятаю.
Пригадую, Бенджі називав тебе розтелепою…
-Краса. -Так.
З Божою поміччю.
Ось так.
Успіх.
Ти ж казав, що приїхав заради подруги?
Агов. Як вам погода?
Час погрітися.
Ось і чилі.
Вибач, дівчинко. Це не для тебе.
Ноель була спасінням.
Після втрати Джейкового брата
саме вона утримувала нашу сім'ю від повного розпаду.
-Тримай. -Дякую.
Так, тепер випробування. Я готую чилі лише для себе вже 35 років,
тож гадки не маю, чи можуть інші люди його їсти.
-Пахне смачно. Це вже точно. -Так, синку, налітай.
Сто відсотків безпечно. Смакота. Дякую.
-Смачно. -Дуже смачно.
Чудово.
То ви раптом не знаєте,
куди переїхала Ноель чи де вона зараз?
Знаєш, вона дещо мені надіслала багато років тому. Чекай.
-Справді? -Вибач, малечо.
Що скажеш?
У тебе його очі.
Правда?
Так.
Це добре.
Таке…
Я…
Вибач.
Я його чомусь зберіг. Не питай, чому.
НОЕЛЬ ЕЛЛІС 11072, ОУШЕНВ'Ю, РІДЖФІЛД, КОННЕКТИКУТ
Написано, вона житиме
у Ріджфілді зі своїм чоловіком, Чарльзом Гейденом.
Ноель Гейден
Мушу зазначити, з вас вийшла б прекрасна пара.
-Ні. Рейчел заручена. -Так.
-Справді? -Усе серйозно.
-Вітаю. -Дякую.
Чудовий, певно, чолов'яга, бо ти шикарна жінка.
-Так і є. -Годі вже.
Ти ж повідомиш, як воно складеться?
Звісно. Величезне вам дякую.
Прошу, люба моя.
Побажайте удачі.
-Усієї на світі. -Дякую.
Я підійду.
Я…
Дякую, що носиш годинник, синку.
Ти й не уявляєш, як це важливо.
Та ну. Ходи. Ходи вже.
Ти виріс гарною людиною. Просто прекрасною.
Що ж, не зникай із радарів.
-Нізащо. -Гаразд.
Ти як?
Добре. Нормально, дякую.
Ага.
Сьогодні народилася моя люба донечка.
І я знаю, що більше ніколи її не побачу.
«Тож я облишу цей щоденник.
Може, колись вона прочитає і зрозуміє, як же я її любила».
І завжди любитиму.
«І завжди любитиму».
Боже, сподіваюся, це правда.
Про те, що вона мене любить.
Я собі розмірковую про Ноель.
Мені спершу подзвонити їй, чи, може, просто приїхати завтра?
Що скажеш?
Думаю, поки поспи, вирішиш вранці.
Гаразд.
Ще б заснути якось.
Дозвольте, я перевірю ще разочок.
Боже, перепрошую, але лишився один номер.
-Оце тобі. -Беремо.
Беремо?
Так, ми…
-Так, ми беремо. -Чудово.
Дякую.
То…
я маю де в чому зізнатися.
-Зізнатися? -Агась.
Що ти втворила?
Сьогодні мій день народження.
-Ні. -Так.
-День народження? -Так.
Ти жартуєш. І ти тільки зараз про це кажеш?
-Що? Треба ж було сказати. -Так.
Це ж важлива подія. А ти промовчала.
Слухай, треба… Це ж день народження. Я зараз…
-Що ти робиш? -Ми відсвяткуємо день народження.
Вітаю. Це Джейк Тернер із люксу «Ембер».
Чи не могли б ви…
Так. Той самий Джейк Тернер. Я… Дякую, дуже приємно.
Ви не могли б мені допомогти?
У мене тут іменинниця. Я щойно дізнався.
Знаю, трохи запізно, та чи не знайдеться у вас торта
або іншого десерту, у який можна встромити свічки?
Є? Чудово.
І ще дещо. Так, побільше червоного вина.
І шампанського теж,
бо це ж день народження, ми святкуватимемо.
Чудово. Дякую.
-Потанцюємо? -Серйозно?
Так.
-Серйозно? -Так. У мене день народження.
У тебе день народження. Точно. Гаразд.
З днем народження, Рейчел.
Загадай бажання.
Уже забажала.
Любий Джейку.
По-перше, ти маєш знати, що вчорашня ніч була неймовірна.
Я б збрехала, якби не визнала,
що думала про це з першої ж нашої зустрічі.
Але я прокинулася посеред ночі, збентежена до краю.
Дуже, дуже збентежена.
Річ у тім, що Алан дійсно мене любить,
і це чогось варте.
Ти живеш геть іншим життям,
пишеш бестселери, маєш мільйони підписників,
а я тільки починаю свій шлях,
і це абсолютно зрозуміло, наскільки це можливо.
Просто я з тих людей, кому потрібна визначеність у житті.
І ця зустріч із тобою, хай би яка прекрасна,
не дає визначеності.
Тому, гадаю, краще розігнати наш загін зараз,
поки не пізно,
принаймні для мене.
І завдяки тобі я зрозуміла ще дещо.
Усе життя я думала, що мама не хотіла мене,
тому я маю знайти її та спитати, чому так.
Але з її щоденника я дізналася, що вона щиро любила мене,
і це найважливіше.
Дякую тобі за все,
за те, що поїхав у цю шалену поїздку, яка змінила моє життя.
Я ніколи цього не забуду.
І, останнє.
Я ніколи не забуду тебе.
-Вибачте, а де пост медсестер? -Далі коридором, направо.
-Ага. Дякую. -Прошу.
Вибачте. А не підкажете, де знайти Ноель Гейден?
Вітаю, я Ноель.
Твій чоловік сказав мені, де ти.
Не знаю, пам'ятаєш ти мене чи ні,
але я Джейкоб Тернер.
Джейкоб?
Ого.
Як твої батьки?
Мої батьки?
Моя мама нещодавно померла.
-Мені дуже шкода. -Дякую. Дуже раптово.
-А тато, він… -Усе добре з ним, так.
Насправді я побачився з ним уперше за довгий час.
Він молодець. Він тримається.
Як і всі ми.
Як і всі ми, так.
Тобі, мабуть, цікаво, чому я приїхав аж зараз.
Це дуже довга й складна історія,
але, Ноель, після смерті мого брата
я навіть не усвідомлював до сьогодні, як ти допомогла мені й моїй сім'ї.
-Ти ж був геть маленьким. -Але якби тебе не було…
Але я була.
І ти впорався.
Тепер я нарешті можу подякувати тобі.
Тепер я можу сказати
будь ласка.
Я ще про дещо хотів поговорити перед від'їздом.
Твоя дитина, твоя донька.
Рейчел.
Вона неймовірна,
вона чудова.
Хотів, щоб ти знала.
Ти її знаєш?
Знаю.
Вона хотіла приїхати і зустрітися з тобою сама.
Схоже, після прочитання оцього
вона відчула міцний зв'язок із тобою…
І вона все розуміє. Геть усе.
Дякую, що розказав мені.
З Різдвом.
З Різдвом, Джейкобе.
І спасибі за це.
Безцінний подарунок.
І, Джейку,
якщо побачиш мою доньку,
скажи їй, якщо вона захоче зв'язатися зі мною,
я б дуже цього хотіла.
Рейчел.
Твій тато працював над ним із Дня подяки.
Відкриваю пошвидше.
Як на мене, це його найкраща робота.
Так?
ДЖЕЙК ТЕРНЕР
А коли прийде Алан?
Скоро.
-Ти щось не дуже в захваті, доню. -Та ні, просто…
Не знаю, «захват» якось дуже сильно звучить.
Я все не міг його красиво доробити, аж останньої ночі о другій годині дійшло.
Ні, тату, це дуже красиво. Просто ідеально.
Мені подобається. Ідеально. Дякую.
Люба, ти не хочеш говорити з Аланом?
Ні, справа не в цьому. Просто я….
Не знаю. Щось просто… Ми пізніше поговоримо.
Ми зараз розбираємося де з чим.
«Розбираєтеся»? Я думав, уже все вирішено.
Так. Ми просто…
Просто ми зараз у трохи підвішеному стані.
Це вже починає скидатися на ту історію з наліпкою від сигари.
Тату, припини. Серйозно.
Перепрошую, прийду за хвильку.
-Джейку, припини дзвонити. -Не припиню, поки ми не поговоримо.
Я не хочу говорити. Гаразд? Я…
Я зараз покладу слухавку.
І не намагайся мене шукати. Добре?
Надто пізно.
Навіщо ти це робиш?
Ти ще питаєш?
Я не вийду.
Ні. Я не можу.
Чому? Чому ні? Чого ти боїшся? Що буде?
Ти не зрозумієш.
Не зрозумієш. Я нарешті знайшла те, на що дійсно можу…
На що можу справді розраховувати.
Можливо, не все ідеально, але я цього хочу.
Це те, що мені потрібно. Гаразд?
Хочу, щоб ти це зрозумів.
Я розумію. Я все розумію.
Я розумію те,
що, можливо, ти вже не потребуєш цього.
Поглянь на мене. Усе життя я прагнув, щоб мене облишили в спокої.
У таких, як ми, проблеми з довірою, ні? Нам важко впускати людей у життя.
Важко. Я розумію. Але я тут, саме тут, зараз.
Я прийшов разом із єдиним другом на всьому світі.
Я дивлюся на жінку, яку кохаю,
і благаю тебе довіритися мені.
Обіцяю, мені можна довіряти.
Впусти мене, будь ласка.
Впусти мене.
Скажи,
що не кохаєш мене.
Це Алан. Тобі час іти.
Скажи, що не кохаєш мене, і я піду.
Я тебе не кохаю.
ДЖЕЙК ТЕРНЕР
СКОТТ ТЕРНЕР
АЛЕ НАЙБІЛЬШЕ Я СУМУЮ ЗА ТОБОЮ. ЩОДНЯ.
ДЗВОНИ БУДЬ-КОЛИ. Я ТАК ТЕБЕ ЛЮБЛЮ.
ТИ ЗАВЖДИ БУДЕШ МОЇМ СИНОЧКОМ.
Побачили твій джип, вирішили зайти, привітати.
Дякую.
Я забирав тут дещо. Треба позачиняти все, та буду їхати.
Може, повечеряєш з нами? Ми б залюбки.
Точно. До нас зайде кілька гостей.
Різдвяна вечеря, усе традиційно.
Я б залюбки, але маю виїхати, поки дороги не стали заслизькими.
Як пройшло з твоїм батьком?
Знаєш, краще, ніж я передбачав. Набагато краще.
-Я ж казала. -Казала.
А Рейчел і її мама?
Думаю, там усе складеться.
Це чудові новини. Шикарні.
От чорт. Мені треба замаринувати шинку. Точно не прийдеш?
Ну, то з Різдвом, чоловіче.
-Вдалого маринування. -Я зараз прийду.
Заходь.
А ви з Рейчел?
Ні? Точно? А я була така впевнена.
Ну, як сказав Керуак:
«У кінці завжди сльози».
Але в мене все буде добре, і в Рейчел теж.
Авжеж.
Веселого Різдва.
Мені? Що це ти надумала?
О, Еллі.
Ти домалювала… дерево.
Так.
Маю чудові спогади про цей будинок.
Ви з Бенджі граєтеся у дворі,
ваші батьки.
З Різдвом.
-Шануйся. -Ти теж бережи себе.
І дякую. Це просто… Ти неймовірна.
ЗА РОМАНОМ РІЧАРДА ПОЛА ЕВАНСА
Переклад субтитрів: Наталка Дяченко