Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Les fronteres que separen la vida i la mort
són, en el millor dels casos, tenebroses i vagues.
Qui pot afirmar on acaba l'una i comença l'altra?" E. A. Poe
Bon dia, senyor.
- És l'Augustus Landor? - Així és.
Qui és vostè?
El capità Hitchcock, per servir-lo. Lloctinent de l'acadèmia.
He vingut a informar-lo
que el director Thayer el reclama en audiència.
- Per quina raó? - Ja li ho dirà el coronel.
Quan m'hi he de presentar?
Tan aviat com pugui.
I si decideixo no venir?
Això ja és cosa seva, en tant que és un particular.
Bé, és un bon dia per viatjar.
VALL DEL RIU HUDSON, NOVA YORK 1830
El governador m'ha dit que tenia fama entre els policies de Nova York.
Quan m'ha recomanat els seus serveis, m'ha parlat de fites que ha assolit com…
la detenció dels Daybreak Boys, la desarticulació dels Shirt Tails
i la resolució de l'horripilant assassinat d'una jove prostituta a Elysian Fields.
ACADÈMIA MILITAR DELS ESTATS UNITS WEST POINT
També té talent per desxifrar codis, calmar aldarulls
i fer interrogatoris profunds.
És fill d'un pastor de Gloucester, va arribar a Nova York d'adolescent i…
És viudo,
des de fa tres anys.
- Faig que li portin cafè? - Prefereixo una cervesa.
Guarden…?
Guarden aquestes observacions en alguna mena d'arxiu intern, veritat?
Què més hi diu? ¿Que no he posat els peus en una església
en molt de temps?
Hi diu que la meva filla fa fugir de casa fa poc?
Tenim coneixement de la desaparició de la seva filla.
L'acompanyem en el sentiment.
Amb tot el respecte, espero no haver-lo ofès.
No.
No, ho sento. M'hauria de disculpar. De fet, disculpi'm.
Per favor, continuï.
Senyor Landor, ens veiem obligats a procedir amb total discreció.
Busquem algú, un particular que sigui manifestament diligent i cautelós,
que pugui dur a terme una investigació en nom de l'acadèmia.
És d'una naturalesa molt complexa i delicada,
i incumbeix un dels nostres cadets.
És de segon any, és originari de Kentucky i es diu Fry.
- Leroy Fry. - No té sentit anar amb embuts.
En Fry es va penjar ahir a la nit.
Ja.
Em sap molt de greu.
És un assumpte molt desagradable, però ha d'entendre la nostra situació.
Ens han encomanat específicament aconseguir que aquests joves
esdevinguin homes i soldats, i cap a això els empaitem,
però volem pensar que sabem quan hem de deixar d'empaitar-los.
El xicot s'ha penjat.
- Cal una investigació oficial. - Per desgràcia, hi ha més.
El cadàver d'en Fry es va profanar anit mateix mentre era a l'hospital.
Es va profanar? Qui va ser?
Si ho sabéssim, no ens hauríem vist obligats a convocar-lo.
A l'acadèmia hi deu haver molts bandarres.
No és cap bandarrada, senyor Landor.
A en Leroy Fry, li van arrencar el cor.
Doctor Marquis, com s'ho fa algú per fer això?
Amb un bisturí o amb un ganivet ben esmolat.
Però arribar al cor
no és cosa fàcil.
Aquestes incisions als pulmons i al fetge
es van fer per evitar tocar el cor amb la fulla.
I com es pot conservar bé un cor?
Ficant-lo en algun recipient
embolicat en mussolina, potser, o en paper de diari,
i cobert de gel segurament.
Quin individu podria fer una cosa així?
Algú forçut.
No una dona, doncs?
No cap que jo hagi tingut el plaer de conèixer, no.
I el seu historial mèdic?
Hauria de ser un home tan instruït i format com vostè?
No necessàriament.
Devia necessitar molta llum i saber per on tallar,
però no cal ser mèdic o cirurgià per fer-ho.
- Deu ser… - Un boig!
I continua lliure.
Presentin armes!
M'haurà de perdonar, senyor Landor.
Ens trobem en una situació molt delicada.
A Washington, hi ha senadors amb molt de poder
que només volen veure'ns fracassar per obligar-nos a tancar.
Li demano que ens ajudi a salvar l'honor de l'Acadèmia Militar dels Estats Units.
És el que provaré de fer.
Vostè era qui feia guàrdia anit, senyor Huntoon.
Sí, senyor. Era al post a les 21:30, em van rellevar a mitjanit i vaig tornar.
A on?
A la sala de guàrdia quatre, a Fort Clinton.
Admeto que no conec gaire el terreny,
però diria que el lloc on ens trobem ara mateix
no forma part del camí entre Fort Clinton i North Barracks.
- No. - Per què se'n va desviar?
Senyor, mentre tornava vaig sentir un soroll.
Semblava un animal morint-se o que hagués caigut en un cep.
Vaig venir a ajudar-lo.
Tinc debilitat pels animals.
Vaig venir corrents fins que em vaig trobar el cadet Fry.
- Quin aspecte tenia? - No gaire bo, senyor.
No penjava recte.
És com si estigués assegut en una cadira.
No el segueixo.
Els peus li tocaven a terra.
Els peus li tocaven a terra?
Sí, senyor.
D'acord.
I què va fer?
Vaig sortir corrents, directament fins a North Barracks.
Bé, una última pregunta i no el destorbaré més.
Va veure algú pels voltants?
No, senyor.
Senyor Huntoon.
El coll…
És el que primer em va cridar l'atenció.
Ho veu?
No té una marca clara.
La soga el va estrènyer i li va anar amunt i avall pel coll buscant subjecció.
Com si…
Com si s'hi hagués resistit.
Si no, miri-li els dits.
Hi té butllofes d'agafar-se a la soga
per intentar deslliurar-se'n.
Em poden explicar què fan aquí?
És bastant irregular.
Em preguntava si li importaria palpar-li el clatell al senyor Fry.
Perquè el va examinar, veritat?
I tant que el vaig examinar, és la meva feina.
Creia que ja havíem acabat amb això.
Hi ha una mena de contusió
a la regió parietal
d'uns vuit centímetres.
Em devia passar per alt.
Algú va matar el senyor Fry.
És això el que insinua, senyor Landor?
Sembla que ja té per on continuar, capità Hitchcock.
A qualsevol li podia passar per alt això, doctor.
Senyor Landor.
Ara que ja hi està implicat,
és important que fixem unes normes bàsiques.
M'informarà diàriament i jo informaré el coronel,
i no pot comentar res de tot això a ningú, ni de dins ni de fora de l'acadèmia.
- És tot? - Una última qüestió.
S'apartarà de la beguda mentre duri la investigació.
Els seus hàbits no són cap secret.
Ui, disculpi.
- És vostè l'Augustus Landor? - Sí.
Si no m'erro, li han encomanat resoldre el misteri entorn d'en Leroy Fry.
Així és. En què el puc ajudar?
Personalment i per respecte a la institució, em sento amb el deure
de revelar-li les conclusions a què he arribat.
Sobre què?
Sobre el difunt senyor Fry.
M'interessen molt.
L'home que busca
és poeta.
Senyor Cochrane,
quan van dur el cadàver d'en Leroy Fry a l'hospital,
era vostè l'encarregat de vigilar-lo?
Així és, senyor.
Va passar res mentre feia guàrdia?
Fins a les 2:30, no.
- És quan em van rellevar. - Qui el va rellevar?
Soldat, qui el va rellevar?
No ho sé, senyor.
Només sé que era un oficial.
- No es va identificar? - No, senyor.
No és propi que un oficial ho faci.
I què li va dir aquest oficial?
Em va dir: "Gràcies, soldat. Això és tot. Jo agafo el relleu."
Una mica estrany, no?
Sí, senyor. Molt.
- Li va veure la cara a l'oficial? - No, senyor.
Només duia una espelma i era molt fosc.
Llavors com sap que era un oficial?
Per les franges que duen a l'espatlla, senyor, però admeto que era molt estrany.
- Per què? - Per les franges…
Li faltaven les franges a l'espatlla esquerra.
Guaita qui tenim aquí!
El Benny sap quan un home necessita fer un glop.
Només de veure el got se m'escalfa l'ànima.
- Benny. - Digui'm.
Aquesta, per les normes.
A la merda!
Patsy.
Patsy!
Què et torba?
Has sentit això del cadet? Pobret.
Diuen que va tardar hores a morir.
Diuen?
Ell.
No hauria de ser en classe de lectura?
Bona nit. De lectura?
No m'hi espera ningú.
No, passo molt desapercebut a l'acadèmia.
A més, he après més en llocs com aquest que en cap classe.
No ho dubto.
Segui, faci el favor. Prengui…
- Pregui… - Seient?
Seient, gràcies.
Poe, de quart. E. A. Poe.
Edgar A. Poe.
Gaudeix del beure, pel que veig.
Ajuda a rebaixar l'embat de la tristor.
Expliqui'm.
Com es va assabentar del que li va passar a en Leroy Fry?
Ah, per en Huntoon, per descomptat.
Ha estat esbombant la cosa com si fos el pregoner municipal.
No m'estranyaria que el pengessin també.
No deu insinuar que al senyor Fry el van penjar?
Jo no insinuo res.
¿Per què creu que l'home que li va arrencar el cor a en Leroy Fry
era poeta?
Doncs…
El cor, si no és un símbol, no és res.
Si deixa de banda el simbolisme, que en queda?
Un grapat de músculs igual d'interessant que una bufeta.
Extreure-li el cor a un home implica caure en pecat.
¿Qui millor per fer això
que un poeta?
Un poeta molt poc imaginatiu, diria jo…
No faci veure que aquesta brutalitat
no li ha tocat la fibra literària més profunda del seu cervell.
Per exemple, la captivadora cançó de Lord Suckling:
"Us demano que em torneu el meu cor, ja que no puc tenir el vostre."
O, fins i tot, la Bíblia: "Déu meu, creeu en mi un cor ben pur."
"Un cor humil i penedit que no podreu rebutjar."
Llavors, pot ser tan fàcil com estar buscant un fanàtic religiós.
No, veurà, és que m'he oblidat de dir-li
que jo mateix soc poeta i que tendeixo a raonar com a tal.
Mai tinc temps per llegir poesia.
No m'estranya, és estatunidenc.
I vostè?
Jo soc artista.
És a dir, que no tinc pàtria.
Què, senyor Landor?
M'ha ajudat molt.
Hi ha de tornar i parlar amb un cadet de cognom Loughborough.
En el passat, va ser company de cambra d'en Leroy Fry, fins que van renyir.
I encara no se sap ben bé per què.
Senyor Loughborough.
Digui-li al senyor Landor de què coneixia el senyor Fry.
Sí, senyor. Érem companys de cambra.
Que van renyir mai?
No diria que vam renyir, sinó…
Van prendre camins divergents, senyor.
Què els feia divergir?
No res, simplement…
Eren coses normals.
Si sap res relacionat amb el senyor Fry, amolli-ho d'una vegada!
Doncs la cosa va anar així, senyor.
Diguem que es va envoltar
de males companyies.
Almenys així és com els anomenava.
Ara digui'm si amb "males companyies" es referia a altres cadets.
No m'ho va dir mai, però jo vaig donar per fet que sí.
Per què no ens ha informat abans?
No em semblava que hi estigués relacionat.
Va passar fa molt, senyor.
Se'n pot anar.
Senyor Stoddard.
Vostè va ser l'última persona que va veure viu el senyor Fry.
Així és, senyor.
- Més fort. - Estic una mica malalt, senyor.
Vaig veure en Leroy la nit en qüestió, tard.
El vaig avançar quan tornava cap a la caserna.
Va parlar amb ell?
Em va parar i em va preguntar si hi havia oficials.
Quin aspecte tenia?
Era molt fosc i no tinc bona memòria.
Va veure si duia alguna cosa com una corda, potser?
No li vaig veure res.
Em va dir una cosa.
Quan marxava, li vaig preguntar on anava a aquelles hores.
I què?
Em va dir: "Assumptes indefugibles."
I què va entendre vostè?
No ho sé.
Se'n pot anar.
- Disculpi, capità. - Sí?
Per l'amor de Déu.
"Han mort i mutilat una vaca i una ovella a Cold Spring.
Els han obert en canal i els han arrencat el cor."
Alguna criatura de Déu se salvarà d'aquest home?
No sabem si es tracta del mateix home.
Com?
Què és, una coincidència?
A partir de les sis del matí de demà,
els nostres homes només podran anar a classe, als àpats i a pregar.
A res més!
Si li pregunta algun company, digui que jo volia saber de què coneixia en Fry.
Jo no el coneixia, no vam parlar mai.
- Com? - No hi vaig parlar mai.
- Llavors l'he malentès. - No és al primer que li passa.
Llavors, si això no és una conversa, què és?
Un oferiment de feina.
Sense sou.
Cap dels seus companys de classe pot saber el que està fent
fins molt després que hagi acabat de fer-ho.
Si se n'assabenten, molt probablement el repudiaran.
Vaja… És un oferiment irresistible.
No, si us plau, continuï.
Excel·lent. Necessito que desxifri això. És un fragment d'un text més llarg.
Hi ha de treballar en secret i ha de ser tan precís com pugui.
L'informo ufanosament que he aconseguit desxifrar el missatge.
Està escrit a mà, per tant, és personal.
En Fry el duia a la mà quan va morir.
Per això, podem suposar que és
el que el va fer sortir de la caserna la nit en qüestió.
Com que la resta del missatge l'hi van arrencar,
podem suposar que, d'alguna manera, identifica l'autor.
I l'ús de majúscules més aviat rudimentàries
també indicaria que l'autor pretenia amagar la seva identitat.
Una espècie d'invitació o, per ser més exactes, un parany.
Un parany?
Bé, tenint en compte això… Em permet?
Centrem-nos en la tercera línia,
que conté una paraula completa.
"Faci", però "faci" què?
Una cosa que comença per te.
"Tot", "temps"?
No, això no quadra amb una invitació.
"Faci tropa"? No, és una construcció massa rebuscada.
Si volia que en Leroy Fry fos en un lloc a una hora determinada,
només hi ha una possibilitat.
"Tard."
"Faci tard."
Repassant la tercera línia,
la primera paraula resulta insultantment senzilla de deduir: "No."
Per tant: "No faci tard."
Ara fixi-s'hi bé, senyor Landor.
El següent mot no és gaire difícil.
Si en Fry havia d'anar a un lloc determinat,
des de la perspectiva de l'autor, hi vindria.
Per tant: "Vingui, senyor Fry."
Amb això al lloc, és d'allò més fàcil deduir el mot següent.
Pot ser cap altre a banda d'"aviat"?
L'hi posem et voilà!
"No faci tard. Vingui aviat."
I vet aquí la solució del nostre petite énigme,
amb tots els respectes.
Un treball de primera. Gràcies.
Només una cosa.
Què me'n diu, de les dues primeres línies?
He hagut de donar-les per perdudes.
- Té bona ortografia? - Impecable.
Segons una autoritat com el reverend John Bransby de Stoke Newington.
Llavors, suposo que no ha fet mai
el que fem molts.
Escriure malament paraules que es pronuncien de manera semblant.
Per exemple:
"they're", "their" i "there".
Un solecisme molt comú.
És una invitació, veritat? "Ens trobem allà."
Però, és clar, encara no sabem on es troben, veritat?
Algun lloc amb la terminació -or.
L'embarcador!
- És més: a la cala de l'embarcador. - Excel·lent.
Per tant: "Seré a la cala de l'embarcador.
"Ens trobem allà a les onze", per exemple.
"No faci tard. Vingui… a veure'm." Potser això quadra millor.
El fa pensar en alguna cosa?
Per què va convocar un cadet company seu a l'embarcador quan tenia altres llocs?
Perquè no va ser un altre cadet,
sinó una dona.
Tenia la solució des del principi, senyor Landor.
Me n'havia fet una idea.
Bé, doncs, si certament estem buscant una dona,
trobo que puc afirmar que la vaig veure.
Al matí següent de la mort d'en Leroy Fry, abans de saber res del que havia passat,
em vaig despertar
i vaig recitar els versos inicials d'un poema.
Uns versos que parlaven d'una dona misteriosa
i afligida profundament.
Llavors, per fora de la cantina, va passar la criatura més bella
que he tingut el plaer de veure amb els propis ulls.
Qui era?
Ni la més remota idea.
Però per què creu que aquest poema o aquesta dona tenen relació amb en Fry?
Per l'aire de violència amagada que ho envolta tot.
De compulsió inenarrable.
Una dona desconeguda.
Podria haver escrit això qualsevol matí.
No ho vaig escriure jo.
- M'ho van dictar. - Dictar?
Qui?
Ma mare.
És morta.
Des de fa quasi vint anys.
Què pots dir-me d'aquest xicot, en Poe?
Ai, el petit Poe.
És molt bon jan.
És molt educat.
- Parla pels descosits. - Ja ho crec.
I té un no sé què estrany.
Perquè parla molt?
No, perquè té el cap ple de fantasies esbojarrades.
Em va parlar d'un poema
que diu que està relacionat amb la mort d'en Leroy Fry.
Em va dir que l'hi va dictar
en somnis
sa mare, que és morta.
Tu més que ningú saps que les persones que hem perdut
sempre ens acompanyen.
Les persones fem quasi qualsevol cosa per enganyar la mort, no?
Ficant-lo en algun recipient
embolicat en mussolina, potser, o en paper de diari,
i cobert de gel segurament.
ENS TROBEM A LA CASA DEL GEL. ARMI'S DE VALOR
Molt bé! Ha rebut la meva nota.
- L'ha seguit? - Com?
Quina poca professionalitat. És clar que no.
Què és això?
L'escena del crim.
Del segon crim.
On van dur el cor d'en Fry.
Va dir que l'extracció del cor el remetia a la Bíblia.
Admeto que jo també anava cap aquí. No cap a la Bíblia,
sinó cap a la religió.
Sí que sembla que s'hi hagi fet alguna mena de cerimònia.
S'hi han col·locat espelmes i sang de manera intencionada.
En un cercle.
I en un triangle.
I el cor d'en Fry el més segur és que fos al mig.
Tinc un vell amic que potser ens pot ajudar.
El professor Jean Pépé és expert en simbologia…
Pépé!
…en ritus, en ocultisme.
Professor!
En Pépé segurament és l'home més singular…
- Sento interrompre'l. - …que he tingut el plaer de conèixer.
Li he dut una cosa curiosa que vull que examini.
Això només pot ser un cercle màgic.
Recordo haver-lo vist en Le Véritable Dragon Rouge.
Si ho recordo bé, el mag s'hauria de situar aquí,
al triangle.
Tot sol?
Podria tenir un grup d'ajudants.
Hi hauria espelmes i torxes que ho il·luminarien tot.
Seria un festival de llum.
Mira, Gus, al tercer prestatge…
Al segon per dalt.
El llibre al capdamunt.
Sí.
Pierre de Lancre, un caçador de bruixes formidable.
- Sap francès, senyor Poe? - Sí.
Llegeixi en silenci. És en la pàgina central.
De Lancre va executar 600 bruixes basques
i ens va deixar l'excepcional llibre que està examinant,
però el llibre que volia donar-vos, Discours du Diable, d'Henri Le Clerc,
que va executar 700 bruixes en total,
presumptament l'han destruït.
Ara bé, els rumors diuen que va deixar dues o tres còpies
que són idèntiques al llibre destruït.
Trobar una de les còpies ha sigut l'idée fixe de molts ocultistes.
- Per què? - Per què? Ai…
Le Clerc hi va deixar instruccions per aconseguir
la immortalitat.
Déu meu.
"És ben sabut entre les germandats d'àngels caiguts
que els banquets dels sàbats de les bruixes
es componen dels elements següents:
animals impurs que els cristians no menjarien mai,
cors d'infants sense batejar
i cors d'homes penjats."
Vull que s'infiltri amb discreció entre els cadets
i que descobreixi quins tenen relació amb l'ocultisme.
Explica't.
Doncs que m'han fet algunes propostes bastant obscures, de fet, poc cristianes.
- Poc cristianes? - I han fet que em qüestioni la pròpia fe
i que m'interessi en pràctiques misterioses i arcanes antigues.
- Pràctiques arcanes? - Màgia negra. Qui ha sigut?
Ho hem de saber.
- He jurat no revelar el nom. - Qui ha sigut?
No parlaria encara que Déu mateix m'amenacés de llançar-me llamps.
- Per pregar amb nosaltres… - Ho vaig jurar.
- Et qüestiones la fe… - No ho puc dir.
Ha sigut en Marquis?
Hamilton, vigila.
Sí, tinc un nom, però li he de posar cara.
Vertigen?
Sí, em roda una mica el cap.
Té el ritme cardíac un xic accelerat.
Molt bé, senyor Poe. Avui faci repòs
i cuidi's.
Presenti-li això al tinent Locke i al delegat dels cadets,
l'Artemus, el meu fill.
Ell s'assegurarà que li treuen totes les obligacions.
¿Vol que el deixin absentar-se de classe perquè sentia…
vertigen?
I una afecció molt pitjor que no hi ha anotat:
un fort atac de melangia.
Una forta melangia?
Molt pronunciada.
Vigili, Poe.
Pregunti-li-ho al metge vostè mateix.
És cert, tinent.
Mon pare m'ha dit que no havia vist res semblant.
Molt bé.
Però alhora l'acuso de cinisme indecorós.
Tres demèrits.
Torni de seguida al seu quarter
i val més que hi sigui quan els oficials facin la ronda.
- Poe, veritat? - Sí.
Soc l'Artemus Marquis.
La veritat és que tens un cinisme admirable.
Aquesta nit, a les onze, vine al 18 de North Barracks.
Disculpi la tardança. Espero no haver-lo fet esperar massa.
Però quin encant!
Llibres!
Ja no em pot semblar més interessant, vostè.
Per on començo?
El deplorable Fenimore Cooper. Suposo que és obligat en una biblioteca.
Però quina col·lecció!
Història d'Egipte i de tot.
L'acabo de descobrir.
Com és?
Em va donar a entendre que no llegia poesia.
No en llegeixo.
Byron!
- És un dels meus preferits, Sr. Landor… - Si us plau.
…i el llibre està ben gastat.
És de la meva filla.
I la seva filla ja no hi és, aquí?
No, va fugir amb una persona.
La coneixia?
Per damunt.
I no ha de tornar mai més?
És poc probable.
Llavors, tots dos estem sols al món.
Però vostè té sa mare.
Encara li parla.
- Al cap i a la fi. - Sí.
Sí, de tant en tant.
I he de dir que les coses bones que tinc, personals i de caràcter, són seves.
I la seva filla, com es diu?
Si no li importa dir-m'ho.
Mathilde.
Mattie.
No cal que digui res més, senyor Landor.
Llavors, diu que ha descobert coses?
No, molt millor.
Una persona de cognom Marquis.
El metge.
No. El seu fill, Artemus,
i m'he proposat entrar a formar part de la seva impenetrable colla d'amics.
Ja porto una altra creació de Déu.
Per cortesia de la Patsy, la divine.
Ens denunciaràs per no respectar el toc de queda, Poe?
Us sentiu ofès per les nostres petites transgressions?
No tan sols no em sento ofès, senyor Ballinger, sinó que…
en vull un altre.
Beu.
D'un glop, doneta.
Ballinger, aquesta nit estàs molt provocador.
Un altre, s'il vous plaît.
Moltes gràcies.
Podria no parar en tota la nit.
Afluixa, Ballinger.
M'ha costat molt aconseguir la beguda.
Poe.
M'han dit que has publicat poesia.
Em diuen que hi tinc un do especial.
Vaja, doncs això mereix un recital!
Complau-nos.
Vaig conèixer una dona nua a Bermuda.
Veureu, jo soc molt sabut.
Ella, gens sabuda.
Li feia vergonyeta que la festegés nueta.
La vaig afalagar i vaig cardar amb ella ajaguda.
Molt bé, Poe.
Bravo!
La carta perdedora és un set.
I la guanyadora, un valet.
- Vaja. - Sí, és el teu dia de sort, Poe.
Gràcies.
Poe, és cert que l'inspector Landor et va interrogar sobre en Fry?
Erròniament, es pensava que jo era amic íntim d'en Fry.
Ho eres?
No.
La veritat és que l'únic que podia fer en Fry per cridar l'atenció
era penjar-se.
Jo crec que es va penjar abatut per haver-lo rebutjat una dona.
Quina dona podria ser, Stoddard?
I la teva germana, Artemus?
En Fry no hi estava esbalaït?
Au, va, Randy.
Tu coneixies en Fry millor que tots nosaltres.
No crec que jo el conegués tant
com tu.
D'acord.
Per on anàvem?
Poe!
El toc de queda no l'afecta, senyor Poe?
En vull una explicació. Fa tres hores que les espelmes havien d'estar apagades.
Em sap greu, senyor.
Les seves disculpes sempre m'han semblat buides.
En Fry es va trobar el seu executor també mentre hi havia toc de queda.
Torni a la caserna ara mateix.
Té sort de no estar cavant la seva pròpia tomba.
- Gràcies, senyor. - Afanyi's.
Mattie?
"Recordeu-vos de mi per l'amor que em teniu, oh, Senyor,
perquè en la mort no hi haurà qui em recordi,
en la tomba qui m'ha de mostrar gratitud?
Vós que sou misericordiós,
recordeu-vos de mi per l'amor que em teniu, oh, Senyor.
Tinc els ulls consumits per la tristesa."
És vostè el senyor Landor, veritat?
Sí.
Soc la mare d'en Leroy.
Vull que tingui això.
És el seu diari.
Hi ha almenys els tres últims anys.
No recordo…
Em sap greu.
És una gran pèrdua.
No recordo que hi hagués cap diari entre els seus efectes personals.
El senyor Ballinger me'l va enviar.
- El senyor Ballinger? - Sí.
En assabentar-se del succés,
va anar directe al quarter d'en Leroy per veure què hi podia fer
i me'l va enviar, quin detall.
Ja.
I ara,
en veure'm,
m'ha dit: "Vaig pensar que el diari l'havia de tenir vostè a Kentucky.
Si vol cremar-lo, no s'ho pensi dues vegades."
Que considerat.
Però no entenc què hi diu.
Tot són números i lletres.
Però, sabent fins a quin punt l'exèrcit depèn de vostè,
el més correcte és que estigui a les seves mans.
Jo us vindré a veure a tota hora i m'ocuparé del que ella necessiti.
- Ja t'entenc. - En això, fem pinya tots.
Doctor!
Senyor Landor, quina grata sorpresa.
Permeti'm presentar-li la Julia, la meva esposa.
L'he sentit anomenar molt.
Un plaer.
No li han encarregat a vostè investigar la mort del senyor Fry?
- Sí. - Just veníem parlant del tema.
De fet, m'ha comentat el meu marit que, a pesar dels seus esforços heroics,
el cos del senyor Fry havia estat massa manipulat
perquè la gent el veiés.
Pobres pares.
Sí, pobres.
Tota aquesta qüestió ens ha trasbalsat.
Li asseguro que no descansaré fins que no el capturem.
Encantat de conèixer-la.
Estimada…
Tinc entès que és viudo, senyor Landor.
Així és.
L'acompanyo en el sentiment.
Fa molt que la seva esposa ha passat a millor vida?
Ara fa tres anys.
Va ser a cap de pocs mesos de mudar-nos a les Highlands.
Va ser una malaltia sobtada?
Sobtada, no.
No tant.
Entenc perfectament el seu patiment.
El meu condol.
Gràcies.
Bravo!
Edgar, t'havia dit que la meva germana és un portent?
Quina meravella, estimada. M'han vingut llàgrimes als ulls.
Ja… Que bé que ha tocat, senyoreta Marquis.
- De veritat. - Sí.
Tens la immortalitat assegurada.
No conec cap dona que vulgui ser immortal, Randy.
M'han vingut al cap els versos de Sir Thomas Gray:
"Moltes flors neixen i enrogeixen desapercebudes…"
"…i perden la fragància en l'aire del desert."
Un dels meus favorits, senyor Poe.
Què t'ha semblat el meu protegit?
El senyor Poe és molt més que el protegit d'algú.
Segur que no es deixa corrompre per vosaltres.
Molt bé, Lea. Ja n'hi ha prou.
Has de descansar abans del sopar.
- Em disculparan, senyors. - Gràcies, Lea.
Randy, les cadires.
Stoddard, va, l'escaquer.
- Va, que m'avorreixo. - Ja moc.
Està malalta! Estant així, no hauria d'entretenir…
Srta. Marquis.
Disculpi'm.
Res no em faria més goig que poder-la veure dissabte.
No dubto que sigui així, senyor Poe, però em temo que tinc un compromís.
Vaja.
Aquest dissabte deia?
O diumenge si ho prefereix.
O dilluns.
I per a què vol veure'm? Per caminar pel riu o pel passeig dels Flirtejos?
No.
Per cap dels dos llocs.
Havia pensat pel cementiri.
El cementiri?
- Que interessant. - Sí, això trobo jo també.
Molt bé, que tingui un bon vespre.
Ara està tot tan pelat…
Per gaudir de les Highlands en tota la seva esplendor,
ha de ser just després que caiguin totes les fulles.
Per què?
La vegetació no millora el disseny de Déu, sinó que l'obstrueix.
És vostè un romàntic.
Li agrada parlar de Déu i de la mort, veritat?
Considero que la mort és el motiu més sublim de la poesia.
Seiem?
- Quin lloc més bonic. - El meu preferit.
Li cau molt bé aquest aire pesarós.
Millor que l'uniforme i tot.
L'únic al seu nivell és l'Artemus.
No l'he vist mai transitar per terrenys de la melancolia.
Sí que s'avé a visitar el nostre món durant períodes llargs.
Sap que trobo possible ballar sobre vidres trencats durant un temps?
No indefinidament.
Sí, veig que els dos teniu molt en comú.
Espero que no estigui passant fred.
- Aquesta gelor ha vingut per quedar-se. - No, si us plau.
No he vingut aquí per parlar del temps. Que anodí.
Ho sento, només em preocupava el seu benestar.
Endavant, declari el seu amor indeleble, marxem a casa i tots contents.
Només deia…
Ho sento.
Estic actuant com una mala bèstia i no sé per què.
Deu tenir fred, senyoreta Marquis. Vol posar-se la meva capa?
- Estic bé. - No m'importa…
He dit…
- Què…? - Senyoreta Marquis. Lea!
Lea!
Què et passa?
Lea!
Lea.
Déu meu, Lea.
Estàs bé?
- Lea? - Estic bastant bé.
Segur que estàs bé?
M'he espantat molt.
Em sol passar. No és preocupant.
El teu…
El teu caràcter m'encoratja a sentir la llibertat de confessar-te
que ma mare té una mena de presència en la meva vida.
En els meus somnis i en els meus despertars.
Sí.
Hi ha moments en què penso que els morts ens persegueixen perquè els estimem poc.
Els oblidem, saps? No volem, però els oblidem.
Crec que se senten cruelment abandonats i que per això ens reclamen amb força.
Potser val més que hi pensem gaire, en això.
Vull que sàpigues com m'he alegrat…
d'obrir els ulls i trobar-te allà.
De mirar-te profundament
i trobar una cosa que mai no m'hauria esperat trobar.
Ni en un mil·lenni.
Gràcies.
Para!
Desgraciat! Aprèn on és el teu lloc.
Allunya't de la Lea!
Aparti's!
Aparti's, Ballinger!
O acabarà al tribunal militar!
Rabiós de merda.
Està bé?
Clarament, aquest incivilitzat sap que la Lea em prefereix a mi.
- Si vol espantar-me… - Espantar-lo?
- A mi m'ha semblat que el volia matar. - Matar-me?
Abans que s'interposés entre el que vol el meu cor i jo,
el mataria jo a ell.
Sempre m'ha passat igual. La gent em subestima.
Els amics, els companys de classe, el meu benefactor mateix…
- Gràcies, Patsy. - Tothom.
Tothom…
llevat de ma mare.
Gràcies per haver-me ajudat abans.
No em solen agafar per sorpresa.
I vostè també m'ha sorprès, eh, Landor?
Sense ànims d'ofendre,
és molt més sofisticat del que aparenta.
¿És veritat que una vegada va aconseguir una confessió
amb només una mirada penetrant?
Si es té prou paciència,
el sospitós sovint acaba interrogant-se a si mateix.
Quina companyia més grata, Landor.
Un dia escriuré un poema
que farà que el seu nom perduri a través dels segles.
Ni tan sols després de l'atac sospites d'en Randy Ballinger?
Llavors, cap a on apunta la cosa?
La investigació.
M'interessa l'Artemus Marquis.
Suposo que el coneixes.
Qui no el coneix?
Amb aquest parar esplendorós.
Hauria de morir sense envellir, no trobes?
Però jo mai hauria pensat que és violent.
Sempre tan impertorbable.
Potser no és qui busquem.
Té un tret… Ell i tota la seva família.
Actuen com si fossin culpables d'alguna cosa.
No són totes les famílies culpables d'alguna cosa?
Capità.
És pel senyor Ballinger.
Em temo que ha desaparegut.
Capità!
Aquí dalt!
Déu meu.
La dissecció del senyor Ballinger
no és tan neta com la d'en Fry.
Se'n desprèn que la va fer una altra persona.
Pel que fa a la castració…
Doncs…
La castració?
Déu meu, Landor.
Estem igual de lluny de trobar-ne el responsable que fa un mes!
Estem més a prop.
- És qüestió de temps. - Sí?
Ha trobat més proves de pràctiques satàniques?
¿I el suposat oficial
que va convèncer en Cochrane de no vigilar el cos d'en Leroy?
O el diari d'en Fry? Hi ha trobat algun indici d'utilitat?
Hi ha un maníac solt per aquests pujols que es dedica a esventrar els meus homes,
que no poden complir les seves obligacions perquè no surten dels quarters ni dormen.
I, si dormen, ho fan amb els mosquets!
Començo a pensar que ja no em creu competent per dur a terme la investigació.
Gràcies, doctor.
No és la seva competència el que qüestionem, sinó la seva lleialtat.
Hi ha alguna possibilitat que tot això sigui obra del senyor Poe?
- D'en Poe? - Ahir va complaure els companys de taula
amb un relat heroic d'un enfrontament brutal amb en Ballinger
i va afirmar que tenia la intenció de matar-lo
si es tornaven a veure les cares.
Ja sap com és en Poe.
Creu sincerament que va poder amb Ballinger?
No és qüestió de força, amb una arma ja ho tindria.
És igual la relació que tingués amb en Ballinger,
no hi ha res que relacioni en Poe amb en Leroy Fry.
- Ni es coneixien. - Ja ho crec que sí.
Van tenir un enfrontament l'estiu passat.
Suposo que aquesta informació no la hi ha donada, veritat?
Doncs arrestin-lo.
Arrestin-lo si estan tan convençuts.
Només tenim el mòbil.
Vostè és qui ha d'aportar-hi les proves!
Senyor Landor, té una hostilitat subjacent cap a aquesta acadèmia?
És això?
Estic arriscant la vida
per la seva benvolguda institució.
Però sí.
Estic convençut que l'acadèmia fa que els joves perdin el seny.
Els coarta amb reglaments i normes!
Els priva de tenir judici i els fa ser menys humans.
Està insinuant que l'acadèmia té la culpa de totes aquestes morts?
Algú relacionat amb l'acadèmia, sí. Per tant, la mateixa acadèmia.
Quina absurditat.
Segons aquest criteri,
tots els crims comesos per cristians recaurien sobre Déu.
Així és.
Quan li vaig demanar
que acceptés la feina,
em va dir que mai s'havia relacionat
amb en Leroy Fry, per això…
Comencem per aquí.
I doncs?
No és del tot veritat.
Vaja, per què no hi ha res senzill amb vostè, Poe?
On són els fets sense subterfugis?
Sí o no!
La veritat!
Coneixia en Leroy Fry?
Sí.
Va discutir amb en Leroy Fry?
Sí, així és. Sí.
Va matar en Leroy Fry?
Ha mort en Randolph Ballinger?
Té alguna cosa a veure amb la profanació dels seus cossos?
No.
- Que em mori… - Però no pot negar que els va amenaçar.
- A tots dos. - Pel que fa a en Ballinger, va ser…
No pensava fer-ho.
- I a en Fry? - No el vaig amenaçar mai, simplement…
Jo hi veig un patró molt inquietant, Poe.
Els homes que se li entravessen acaben penjats d'una soga
amb un òrgan bastant important arrencat del pit.
Senyor Landor…
Si hagués de matar tots els cadets que s'han excedit amb mi des que soc aquí,
em temo que, del cos de cadets,
se'n salvarien una dotzena.
Perquè ho sàpiga, he sigut objecte de burla
des del dia que vaig arribar.
Per la meva manera de ser, per l'edat, per la meva persona, per…
la meva aparença.
Encara que tingués
mil vides,
no podria sanar-me de tot el mal que se m'ha fet.
Sí, tinc la culpa de moltes…
de moltíssimes coses, però d'això mai.
Mai mataré.
Ara em creu?
El que crec és que hauria de vigilar molt més el que diu i el que fa.
De moment,
em penso que puc parar-li els peus a en Hitchcock,
però, si mai
em torna a mentir,
ja el poden empresonar, que no penso moure un dit per ajudar-lo.
Li ha quedat clar?
Ara, si em disculpa,
m'esperen per sopar.
Gràcies per acompanyar-nos
aquesta nit en què recordem el prematur decés d'en Randolph.
El xicot era com de la família.
No li sembla que el meu fill és molt ben plantat, senyor Landor?
M'atreviria a dir que els seus dos fills són molt afortunats en aquest sentit.
Sí, som afortunats per herència.
Tot i això, he de dir que vostè em sembla una raresa.
Una persona d'una intel·ligència excepcional,
una qualitat molt escassa per aquesta zona.
I amb aquesta intel·ligència, senyor Landor,
quan acabi amb els assumptes oficials,
voldria que m'ajudés a resoldre un enigma.
- Vaja, un enigma? - Una cosa molt estranya.
Durant el recital de dilluns,
sembla que algú va estar furgant entre les meves coses.
Ja…
- A tot arreu hi ha gent dolenta. - Oi que sí, pare?
Jo m'inclinava a pensar que simplement va ser un maleducat,
però no tinc ni idea de qui va ser.
Fet i fet, hauràs d'anar amb compte, Artemus.
- Ves amb compte. - Ai, mare…
Total, segurament va ser un gat vell impertinent
que no tenia altra cosa a fer ni una vida pròpia de què parlar.
Una persona rústica de les que viu enmig del camp.
No troba, senyor Landor?
- Vostè viu enmig del camp, no? - Artemus.
Potser coneix gent i tot que encaixi en la descripció.
Un d'aquests amics seus que els agrada bufar-se a la taverna.
Prou! Fes el favor, no ho suporto!
No suporto quan et poses així.
- No entenc aquest canvi de rumb, mare. - Ja.
Podria anar a contracorrent pel Hudson i no li importaria a ningú
ni em seguiria ningú, veritat, Daniel?
Fill meu, si us plau.
Hauran de disculpar la meva esposa.
La mort del senyor Ballinger
ha enterbolit la felicitat de la nostra petita família.
Em preguntava si li importaria acompanyar-me al meu despatx, Sr. Landor.
Amb molt de gust.
Accepti les meves disculpes.
Viure constantment amb l'ai al cor ens ha afectat a tots.
- No cal que es disculpi. - Ja.
Aquesta època de l'any,
tot aquest confinament…
Sens dubte, és comprensible.
No he pogut evitar adonar-me'n, doctor.
La seva filla està convalescent?
És un bon observador.
Sí.
Sí, és…
És una cosa que l'ha feta patir bastant.
Des que era una criatura.
Una malaltia horripilant que l'afecta quan ningú l'està mirant.
Fa que se li aturi el cervell i que tremoli com un flam.
És una noia preciosa,
significada per casar-se, tenir fills i una bona posició,
i, alhora, marcada per la malaltia.
És terrible.
Senyors, la Lea està delectant-nos, si ens volen acompanyar.
Gràcies, fill.
Anem?
Si no li importa, sortiré un moment a prendre l'aire.
I tant que no.
Pare!
Jugui una partida amb mi.
Torno a provar el mat del pastor o vols una cosa més estimulant?
- Extraordinari. - Ni de bon tros.
Passable potser.
No ets conscient de l'efecte que la teva interpretació té en mi.
En tots nosaltres. De veritat, a mi…
Sí?
Doncs que…
No sé molt bé com dir-ho, però…
m'he adonat
que podria fer quasi qualsevol cosa per tu.
Ai, Edgar…
El puc ajudar a trobar el que busca, senyor Landor?
Ja s'ha recuperat? Que de pressa.
Ai, disculpi'm.
Em pensava que m'estava venint una d'aquestes migranyes inaguantables,
però sembla que l'únic que em feia falta era una becaineta.
Ja em trobo prou bé.
Tornem al seu lloc aquest abrigall vell, eh?
Estic ben segura que no li deu quedar bé.
El doctor i jo l'estàvem buscant.
Per fi, l'he trobat.
Mira el que l'inspector ha trobat al nostre armari, estimat.
Recordes quan l'Artemus se'l posava per anar per casa quan era un xicot?
Te'n recordes, amor?
- Sí, mare. - És l'abric del meu germà.
Del seu germà?
És l'únic record seu que tenim.
- Per què l'ha agafat? - Potser ho pot respondre l'Artemus.
Ethan.
Què fas aquí?
N'ha desaparegut un altre.
He format una partida per buscar-lo que ja està llesta.
No es deixaran res per regirar.
Que Déu ens ajudi. Tremolo només de…
Senyors!
Acabo d'anar al quarter del senyor Stoddard.
El seu bagul està buit. Ha desaparegut la seva roba de paisà.
Estic convençut que ha fugit.
Que ha fugit?
Al diari, en Fry comenta
que en Stoddard i en Ballinger eren bons amics d'en Leroy Fry.
Deu haver fugit per por de ser el següent.
I què passa amb l'Artemus i l'abric d'oficial?
Si hi està implicat, per què endarrerir arrestar-lo?
Això seria massa fàcil per a ell. Només ho hauria de negar.
Estic intentant aclarir una última via d'investigació.
Dos dels seus amics són morts,
he d'informar el president que tenim l'autor dels fets.
És l'autor dels fets, Landor. O no?
Edgar.
Professor?
Pépé?
L'última vegada, va mencionar un caçador de bruixes i un llibre.
Sí, el Discours du Diable.
Henri Le Clerc.
Le Clerc era sacerdot?
Va morir cremat a la foguera.
Em va venir al cap mentre dormia.
Avall, avall, avall,
va arribar el neguit ardent i violent.
Abatut, li vaig suplicar que s'afanyés.
"Lenore."
La resposta la va retenir.
La infinita nit la va agafar del revés,
la va envoltar, tret dels ulls blaus pàl·lids.
La negra nit,
fosca de fúria de l'infern
només li va deixar
aquells ulls blaus cadavèrics.
Ho veus?
Lenore.
Lea.
Parla de la teva inenarrable aflicció.
És una manera de concloure amb el que t'està oprimint.
El poema…
ens està parlant.
Recordes quan em vas dir que faries qualsevol cosa per mi.
L'adorador del dimoni que buscaves.
- Gràcies, Pépé. - De res.
Senyor Landor.
La seva família.
La seva família
ha estat
tot un enigma.
Mai m'ha arribat a quedar clar que era al capdavant.
A cada moment, sospitava d'un.
No havia caigut
que podia ser algú que no estigués viu.
Com diu?
El pare Henri Le Clerc.
Un dels millors caçadors de bruixes,
fins que el van caçar a ell mateix.
De què parla?
La seva filla pateix el mal caduc, veritat?
Sobreviu perquè està en contacte amb algú.
Algú que li dona instruccions.
Ell.
No em faci qüestionar la seva sensatesa, senyor Landor.
Què insinua?
Un dels escassíssims exemplars del Discours du Diable de Le Clerc.
Veurà…
La comunicació amb el dimoni
no és un dels meus passatemps, senyor Landor.
No he llegit mai ni una pàgina d'aquest llibre.
La seva filla parla amb els morts?
Amb els anys, els atacs no han deixat d'empitjorar.
He…
He provat tots els remeis mèdics al meu abast.
Li van donar tres mesos de vida.
Sap el que implica anar a llit sense saber si la teva filla serà viva l'endemà?
I un dia,
va parlar amb mi
i em va dir
que havia conegut una persona, el seu rebesavi.
Le Clerc?
Henri Le Clec no era malvat.
Va ser una persona incompresa.
Em van jurar que el senyor Fry ja era mort.
Em van jurar que mai matarien a ningú.
I vostè els va creure.
No tenia alternativa.
Vostè és metge! Un home de ciència!
Com ha gosat tenir fe en una bogeria així?
Perquè…
Perquè jo no era capaç de salvar-li la vida.
La meva disciplina m'havia fallat.
Ho vaig sacrificar tot per la meva Lea.
Com m'havia d'oposar que busqués una cura per altres vies?
Doctor…
Comunicar-se amb els morts
no és normal, però assassinar,
destrossar vides innocents
és inhumà.
Algú acabarà a la forca per tot això.
Només li ho vaig permetre perquè,
miraculosament,
semblava que millorava.
Doctor, on és la seva família?
On són els seus fills?
El senyor Poe ha vingut fa una estona.
Ha marxat amb l'Artemus.
Com és que la seva capa és al rebedor?
Doctor, on és la Lea?
Doctor, on és la seva família?
Comença a deixar de fer-li efecte.
Lea…
Continua.
Què passa?
Ja queda poc.
No em trobo gens bé.
- Em pensava que… - No.
D'aquí a pocs minuts seré lliure.
Lliure?
Sí.
Si us plau, Lea. Em…
És indefugible.
Tu ho pots entendre.
El sacrifici és la màxima expressió de l'amor.
En el moment en què et vaig conèixer vaig saber que eres l'elegit.
Lea…
- Digues. - T'estimo de veritat.
Prou!
- Fora! - Us penjaran!
- No hi té res a fer, fora! - Lea, acaba!
Sra. Marquis, vol veure com pengen els seus fills?
- No l'escolti, mare. És mentida! - Continua.
- Lea! - És el cor d'en Fry, no?
- Landor. - Lea, continua!
En Ballinger faria el que fos per vostè, fins i tot matar.
- Artemus, vostè el va matar. - Deixi'ns en pau, estem a punt d'acabar.
- Acaba! - Lea, ja s'ha acabat.
Va ser vostè.
Vostè va ser qui va enganyar en Fry amb una nota…
No, va ser idea meva!
- Vaig ser jo! - No, Artemus!
Per favor, pari!
Pareu!
Lea!
- Lea! - Lea!
Artemus!
Mare, enrere!
Artemus!
- Lea… - Lea!
Artemus, no!
Deixi'm anar! No!
Artemus!
Artemus, no!
Lea!
No!
M'han informat que no ha perdut més sang que la que treuen en una sagnia normal.
És el millor que li podia passar.
Li reconec que no tot era tan simple com semblava.
No hi puc estar més d'acord.
I què li passarà a la senyora Marquis?
Durà el dol com només una mare el pot dur.
El jutge va dir que ja havia patit prou.
Però li plaurà saber
que el senyor doctor ha renunciat al seu càrrec.
No em plau res de tot això, li ho asseguro.
Landor.
Vostè i jo no podríem ser més diferents
pel que fa al tarannà, la filosofia de vida…
Però m'agradaria dir-li
que, si aquest assumpte m'ha fet…
És a dir que si, improcedentment, he posat en dubte la…
la seva competència,
li demano disculpes.
Gràcies, capità.
Com he pogut menjar i amistar-me amb ell tots aquests anys.
Conec la seva família gairebé com la meva
i mai havia copsat la profunditat de la seva aflicció.
No va voler, coronel.
Suposo que va ser culpa meva, sí.
Dono per fet que l'Artemus va assassinar el senyor Ballinger
per evitar que alertés les autoritats,
i que el senyor Stoddard va preferir fugir que no ser la víctima següent.
Ho pot donar per fet, sí.
Bé, Landor…
Declaro les seves obligacions contractuals acomplertes al peu de la lletra.
Per tant, el dispenso del seu contracte.
Espero que li desplagui o que, almenys,
no s'oposi a acceptar la nostra gratitud.
Els contraris a l'acadèmia aviat es retiraran de Washington, espero.
Trobo que hem posposat la nostra execució.
I ara.
Coronel.
Sembla recuperat del tot.
Sé el que li va passar a la seva filla.
Molt bé.
Què hi té a veure la Mattie, en tot això?
Tot.
Ben bé que ho sap.
Em va venir al cap mentre dormia.
La nota que van trobar a la mà d'en Leroy Fry.
La nota amb què van enganyar el pobre i el van fer sortir de la caserna.
Que imprudent va ser confiant-me-la.
ARMI'S DE VALOR
Aquesta és l'altra nota que va deixar.
Se'n recorda?
Em resulta
sorprenent la seva cal·ligrafia.
Com sap, les majúscules delaten tant com les minúscules.
La A, la R, la G i la E
són pràcticament idèntiques a les de la nota que tenia en Leroy Fry.
Ja es pot imaginar la meva estupefacció.
Podia el mateix home haver escrit totes dues notes?
I quina raó tenia Landor per escriure-li a en Leroy Fry?
La sort va voler que conegués la Patsy, la divine.
La seva filla, Mattie…
Ella em va explicar tota la història.
Quan tornava a casa del ball de l'acadèmia…
Agafeu-la!
- Reteniu-la! - No!
…van violar la Mattie…
No!
…i la van abandonar allà tres rufians desconeguts.
Calla!
Aguanteu-li les cames!
- No! - Aguanteu-la!
Obriu-li les cames!
- No, per favor! - Immobilitzeu-la!
Males companyies, sí.
Just com va dir en Leroy Fry.
Mattie?
Déu meu, Mattie!
Déu meu, vine aquí.
Mattie.
Ho sento.
- Ho sento. - No passa res.
Tot anirà bé.
Tot s'arreglarà.
Mattie, ell no et pot ajudar.
Si us plau, amor, deixa'm que t'hi ajudi.
No va fugir.
Veritat?
Mattie?
Mattie.
Mattie, si us plau.
Vine aquí.
Per favor, amor, vine aquí.
Vine, si us plau.
No ho facis.
Tot anirà bé.
Si us plau, Mattie. Torna.
Tot s'arreglarà.
No ho facis.
T'estimo.
Per què no m'ho va explicar?
No és una història
que m'agradi explicar.
Però jo l'hauria consolat.
L'hauria ajudat com vostè em va ajudar a mi.
No crec que ningú
em pugui consolar en aquesta qüestió en particular.
Llavors, què és el que vaig fer tot seguit?
Exactament el mateix que hauria fet vostè.
Vaig repassar tots els supòsits possibles. Per començar,
¿quina possibilitat hi havia que dues parts
estiguessin interessades en el mateix cadet la mateixa nit?
Una de molt petita!
Molt petita, sens dubte!
Llevat que considerés que una part estava supeditada a l'altra
o que una part, posem per cas l'Artemus i la Lea,
simplement estiguessin buscant un cadàver i que, màgicament, es presentés l'ocasió.
No els importava de qui fos el cadàver sempre que tingués el cor.
L'únic que no pensaven fer mai era matar,
però era l'altra part que estava disposada i desitjosa de matar.
A més, aquest home en particular.
Per què?
Potser per venjança, Landor?
Patsy?
- Ajuda! - Qui t'acompanyava?
Que hi ha algú?
Hola?
De tal manera
que interrompen la segona part
no sense haver aconseguit el que volia.
Torna furtivament a casa seva, a Buttermilk Falls,
on passa desapercebut.
Però se sorprèn quan el convoquen a West Point l'endemà mateix,
on s'assabenta que,
mentrestant, han mutilat brutalment el cadàver,
la qual cosa és l'excusa perfecta per encobrir el seu crim.
Devia pensar que Déu li estava fent costat i tot,
perquè li encomanen resoldre els crims que ell mateix ha comès.
Així, l'Artemus i la Lea, serien recordats per sempre més com els assassins.
No, no se'ls recordarà per sempre més.
Passaran a l'oblit, com tots nosaltres.
Jo sempre els recordaré!
Sobretot la meva Lea.
Havia de ser una esposa, Landor, una mare.
També recordaré com ens ha manipulat a tots com uns desgraciats.
Uns desgraciats.
I jo me n'he endut la palma.
- O no? - No.
És a vostè a qui he pensat entregar-me tot aquest temps.
Vaig saber que seria així en el moment en què el vaig conèixer, i miri on som.
Em…
Si vol que li demani disculpes, ho faré.
No vull les seves disculpes.
No.
Vull respostes.
Com va saber que en Fry era el violador de la Mattie?
L'ovella i la vaca va ser vostè?
És clar.
I en Ballinger?
En Ballinger…
Li vaig haver de treure el cor
i fer com si fos obra de satànics.
No és fàcil per a un vell.
Com va saber que en Ballinger hi estava implicat?
Pel diari d'en Fry.
En Ballinger també va confessar?
Ja ho crec. A la força.
No, si us plau!
Qui més era amb tu?
Julius Stoddard.
Julius.
Ho sento.
Tots dos…
Tots dos la recordaven
i em vaig assegurar que recordés el vestit que duia ella.
Tots i cadascun dels detalls.
Sembla que només l'Stoddard ha escapat a la seva justícia.
No tinc
ni la força
ni la voluntat d'anar a buscar-lo, només espero
que passi el que li queda
de miserable vida mirant cap enrere per si de cas.
El que van fer
és una cosa detestable, salvatge,
però podria haver anat a en Thayer i obligar-los a confessar
No volia que confessessin.
Volia que morissin.
I ara què?
Ara què?
Depèn de vostè.
Tinc un parell de notes
que el faran acabar a la forca.
Molt bé.
Sap, Edgar?
He fantasiejat
que la meva Mattie el coneixia
aquella nit
del ball.
Què hauria passat?
Podríem haver arribat a formar una família.
Aprecio molt
el que…
el que vostè i jo…
Adeu, Landor.
Descansa, amor meu.
BASAT EN EL LLIBRE DE LOUIS BAYARD
Subtítols: Tòfol Cabeza Cáceres