Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tunsin aina olevani erilainen, omalaatuinen, eikä hyvällä tavalla.
Ulkokuoreni alla on surullisuutta.
Se voi nousta pintaan, kun vähiten odottaa, kun jotain hyvää tapahtuu.
Life of Agony on Brooklynista, New Yorkista.
Viime vuonna he julkaisivat ylistetyn debyyttilevynsä "River Runs Red."
Se oli hyvin tärkeä levy. "River Runs Rediin" liittyi -
itsemurhan teema.
Musiikin ja levyn teossa oli mukana intensiivinen tunnelataus.
Me tarvitsimme sitä levyä, ja luulen, että yleisö tunsi sen.
Tuntui, että kaikki bändiin liittyvä liikkui tiettyyn suuntaan.
Vaikutti siltä, että siitä oli tulossa menestyvä bändi, jota soitetaan radiossa.
Bändi oli valmis nousemaan sille menestyksen tasolle, mutta minä en.
En tiennyt, että se voisi johtaa kuulaan kallossa, kuten Cobainilla.
He olivat kiertäneet koko ympyrän ja tulleet aktiiviseksi radiosoittobändiksi.
"Soul Searching Sun" löi läpi radiossa, ja bändi alkoi löytää paikkansa maailmassa.
Ja Keith lopetti.
Keithiä ei ole. Keith oli valhetta.
Keith oli sosiaalinen konstruktio.
Keith oli idea, jolla minä pääsin eroon siitä ahdistavasta tilanteesta,
joka kotonani oli siihen aikaan.
Keith oli oikeastaan valhetta.
Kaikki keskelle!
Viimeinen kerta vielä New Yorkissa 1992!
Tulkaa tänne! Lauletaan "River Runs Red", ihmiset!
KÄRSIMYS
- äärimmäinen fyysinen tai henkinen tuska - väkivaltainen kamppailu.
Niin, tule mamman luo. Kuka siinä on? Kuvaajako?
Kuka siinä on? Kuvaako hän?
Olen saanut hormonihoitoa noin yksitoista vuotta.
Olen biologisesti ja lääketieteellisesti muuttumassa.
Kuusi, seitsemän vuotta sitten olin paljon epätasapainoisempi kuin nyt.
Toni, minun koirani,
on opettanut minulle kaiken ehdottomasta rakkaudesta itseäni kohtaan.
Se on tosi hämmentävää.
Kaipa nimeni on Mina Caputo.
Vanhempani ja lääkäri pitivät minua Keith Caputona, kun synnyin.
Mutta sisäisesti olin Mina Caputo.
Muutos alkoi hyvin kauan sitten.
Olemme serkuksia ja kasvoimme yhdessä, joten näin,
kuinka hän muuttui, näin hänessä merkkejä siitä, että hän on erilainen.
Hän inhosi Keithiä.
Kuvataan!
Keith Caputo oli hyvin vihainen,
sulkeutunut,
hyvin introvertti ihmisenä.
Mitä nyt, Keith? -Helvetin ääliö.
Tämä on mieletöntä. Ihan mahtavaa!
Mikä tuo peili on? -Tästä tulee huikea.
Tiedän paremman tavan.
Onko täällä siis kummituksia?
Onko täällä henkiä? -Enemmän kuin missään muualla Jerseyssä.
Se ei tunnu hyvältä. -Minä ajattelin: "En halua mennä sinne!"
Voi pojat. Tämä on mieletöntä.
Saan kylmiä väreitä.
Luoja, näittekö nuo nuket arkuissa? Panitteko te ne tänne?
Vai oliko se Leigh? Kusipää.
Minulla oli prinsessa Leia -nukke.
Minun oli pakko saada se. Rakastin sen nutturoita.
Rakastin kaikkea feminiinistä. Katselin isoäitiä, kun hän meikkasi itseään.
Hän pani minulle huulipunaa ja luomiväriä.
Hän sanoi: "Älä kerro isoisälle."
Minä sanoin: "En kerro."
Minulla oli silloin jo vaikeuksia sitä, mitä tunsin ihmisenä.
Kun katsoin peiliin, näin siellä pikkupojan kehon.
Tiesin, että sisälläni raivosi feminiinisyys.
Tiedän sisimmässäni, että olen nainen, joka on syntynyt ilman oikeita osia.
Se on todella hämmentävää. Ihmiset eivät ymmärrä sitä.
MAAILMANKIERTUE
Olemme aina innoissamme ennen keikkaa.
Keikalla pääsee vapauttamaan kaiken patoutuneen energian.
Tulkaa!
Se on minulle intohimo,
kun pääsee soittamaan meitä rakastavan yleisön eteen.
En malta odottaa, että pääsen sekoilemaan lavalle.
Se ei ole vain egoni. Tunnen olevani kotona siellä. Ja olen sitä aina.
Vaikka pitäisi kärsiä, syödä vähemmän, elää toisin,
minä teen aina musiikkia. Ihan sama.
Tapasin ekaksi Joeyn. Ihmiset rakastavat Joeta.
Häntä sanotaan Skinny Joey Z:ksi.
Life of Agonysta on tullut niin iso osa elämäämme, yksilöllisesti ja yhteisesti,
että emme osaa ajatella elämää ilman sitä.
Täynnä virtaa!
Valmiina tekemään sen yhä uudestaan ja uudestaan.
Olemme olleet 30 vuotta yhdessä. Me kolme olemme kuin perhe.
Mina, Alan ja minä. Olemme todella läheisiä.
Mina, tai silloin hän oli Keith, oli hiljainen ja pysytteli omissa oloissaan.
Oli vaikea sanoa, oliko hänellä hauskaa vai ei.
Emme ajatelleet elämää ensi viikon jälkeen, saati 30 vuoden.
Mitä kello on siellä? -Melkein kaksitoista yöllä.
Olen Englannissa.
Näytät tosi väsyneeltä. Silmäsi ovat pelkkä viiru.
Minne menette huomenna? -Olemme Birminghamissa, Englannissa.
Vai niin. Onnea esitykseen. Minä rakastan sinua!
Minäkin rakastan teitä. -Minulla on ikävä.
Katso tätä. Tämä oli 31. lokakuuta 1989.
"Life of Agony" oli vasta perustettu, ja minä ja Michelle olimme teinejä.
Näen pikku pääsi kurkistavan sieltä.
Miksi aiot pukeutua halloweenina, Mishy? Ketä aiot esittää?
Itseäni. -Aiotko esiintyä itsenäsi?
Hän pukeutuu sinuksi. -Minuksiko? Se on vaikeaa.
Joey Z! -Aiotko olla Joey Z?
Kun olen kotona, olen suojelija. Niin se vain on.
He tuntevat poissaoloni.
Et pääse kuulemaan puhettani oppilasneuvostossa.
Olen pahoillani, kulta. -Etkä pääse halloween-juhliin.
Se on rankinta siinä, kun on poissa.
En osaa kuvitella sellaista tilannetta heille,
joka minulla oli nuorena. Se on täysin erilainen kokemus.
Minun isälläni oli alkoholiongelma.
Hän tarvitsi sitä kestääkseen päivittäistä elämää, työtä, sukulaisia -
tai mitä sitten olikaan.
Hän väitti, että hänen oli pakko juoda.
Mutta alkoholi ei sopinut isälleni, hänestä tuli tosi vihainen.
Kaikki olivat väkivaltaisia, isoisäni oli väkivaltainen isoäitiä ja Keithiä kohtaan.
Sitä oli kaikkialla.
Minusta tuli väkivaltainen, eikä kukaan halunnut olla kanssani.
Minulla oli psyykkisiä ja emotionaalisia ongelmia.
Isäni isä pahoinpiteli minua sekä henkisesti että fyysisesti.
Minut työnnettiin pois jatkuvasti, minut pantiin tuntemaan syyllisyyttä,
koska he huolehtivat minusta.
Isoisäni hakkasi minua -
ja Joeyn humalainen isä saattoi lyödä Joeya ilman mitään syytä.
Se oli yhtä helvetin kaaosta.
Muistatko kohtauksen elokuvasta Kuin raivo härkä?
"Tuo se tänne, se on jo ihan hiiltä."
"Haluatko hiton pihvisi?" Hän heittää pihvin miehen eteen.
De Niro heittää pöydän ympäri. Sellaista se oli joka helvetin ilta.
Ruokaa oli ympäri keittiön seiniä.
Isoäiti oli nurkassa potkittavana ja hakattavana.
Ja minä, pieni 12-vuotias kakara,
hypin isoäidin edessä, yrittäen suojella häntä.
Minä otin iskuja vastaan suojellakseni häntä. Sellaista elämäni ohi.
Ja sitten ihmetellään, miksi en välitä ihmisistä.
Molemmat vanhempani olivat koulussa töissä, ja isällä oli kaksi työpaikkaa.
Hän oli aina töissä. Hänellä on tosi kiireistä.
Minä ja siskoni olimme avainlapsia.
Miksi sinulla oli tuo veitsi? -Tykkäsin Rambosta.
Tiedän, mutta tuollainen veitsi! Kauhea!
Alan valmistui lukiosta. Hän oli ylpeä.
Minä kasvoin tässä huoneessa.
Ystäväni tulivat tänne joskus myöhään. Tänne on erillinen sisäänkäynti.
Kun vanhempani olivat nukkumassa, me olimme täällä kuuntelemassa musiikkia.
Kaikki hengailivat täällä. Kukaan ei valvonut meitä.
Tykkäsimme rajusta musiikista.
Sisällämme kupli aggressiivisuus sen kaiken takia, mitä kotona tapahtui.
Musiikin kautta sen saattoi purkaa.
Me olimme naapurustomme riiviöitä.
En ole ylpeä siitä.
Rikoimme ikkunoita ja tuhosimme ihmisten omaisuutta.
Mutta sellaisia me vain olimme.
Haluan, että katto romahtaa!
Näettekö katon romahtavan? Pannaan paikka paskaksi.
Olimme pahoja kakaroita.
Sen, mitä meille tehtiin, teimme muille ihmisille.
Olemme olleet parhaita ystäviä koko ikämme.
Olen rakastanut Minaa lapsesta asti.
Teimme kaiken yhdessä. Jopa niin, että tuntuu, että olen loukannut -
tahattomasti veljiäni, koska en antanut heille yhtä lailla huomiota -
kuin annoin Minalle.
Hengailimme yhdessä, tappelimme. Se oli usein väkivaltaista.
Minulla oli vasara, ruuvimeisseli tai veitsi mukana.
Älä tule liian lähelle.
Jos piti saattaa joku kotiin, kannoin veistä mukanani.
Kaikki elämässäni oli väkivaltaista.
Hardcore- ja metallimeininki pelasti meidät.
Se antoi tilan,
jossa saattoi purkaa sisäiset demonit. Ja on sitä edelleen, tavallaan.
Suuntaa 62. kadulle, jolla heavy metal elää!
L'Amour sijaitsee teollisuusalueella.
Tervetuloa L'Amouriin!
Joskus joutui ryöstetyksi, kun oli pyrkimässä sisään.
L'Amour-yökerho on tänä iltana ihan täynnä ja poliisi valvoo tilannetta.
Moshataanko tänään?
Siinä ihminen hyppää lavalta yleisön sekaan toivoen, että yleisö ottaa vastaan.
Kasvoimme L'Amourissa. Yleisö oli hyvin jakautunutta.
Oli skinheadeja, natsi-skinejä, metallipäitä...
Jos oli erilainen, herätti huomiota.
Jos oli hardcore-kerholla, sai suurella todennäköisyydellä turpaansa.
Mina, minä ja Alan menimme L'Amouriin katsomaan Slayeria.
Muistan, miten väkivaltaista siellä oli sinä iltana.
Jos joku kaatui, hänet autettiin ylös, ellei hän ollut tollo, jolloin tallottiin.
Se antoi tekosyyn satuttaa jotakuta.
Siellä sai turpaansa ja löi toisia turpaan.
Näin tyypin, joka hakkasi ihmisiä pampulla.
Minä en tanssinut. Hakkasin ihmisiä.
Se oli niin brutaalia: verta, hampaita, murtuneita luita, ruhjoutuneita kasvoja...
Me olimme osa sitä.
Eka keikkani oli Biohazardin keikka L'Amourissa.
En ollut nähnyt sellaista koskaan. Ruumiita lenteli, luita murtui.
Meluisaa, likaista, ihan mahtavaa.
Se avasi silmäni. Jäin elävän musiikin koukkuun.
Alan ja Joey tulivat treenikämpällemme.
He halusivat roudareiksi.
Joeylla oli Biohazard-paita, johon hän oli kirjoittanut "Skinny Joey Z".
Minä tuumin: "Huikea skidi."
Olimme Biohazardin roudareita.
Olimme faneja, joten hyppäsimme kesken keikan lavalta yleisöön,
kiipesimme takaisin ja vaihdoimme heille kitarat.
Se oli sellainen ympäristö.
Mina oli liian nuori sinne.
Panimme hänet rumpulaatikkoon ja veimme takahuoneeseen.
Panimme sen muiden laatikoiden sekaan ja piilotimme sinne.
Ja juuri ennen kuin keikan piti alkaa,
avasimme laatikon, jolloin Mina hyppäsi ulos ja hyppäsi lavalta.
Sitä me teimme New Yorkissa. Kyse oli siitä, että olimme yhdessä -
ja saimme purkaa kaikki aggressiomme.
Jälkeenpäin kättelimme ja halasimme ystäviä, joita olimme juuri hakanneet.
Jotkut ensimmäisistä sarjakuvistani olivat hyvin väkivaltaisia.
Enimmäkseen kostotarinoita, jotka päättyivät verilöylyyn.
Se auttoi minua pääsemään ulos kuorestani.
Nuoret kokoontuivat ympärilleni katsomaan, millaisia hirviöitä piirsin.
Sain paljon ystäviä siten, sanomatta sanaakaan.
Tuossa on meidän koulumme tulessa. South Shore High School.
Demented Retribution oli bändi, jossa lauloin.
Tämä tyyppi leikkaa pippelinsä irti.
Se auttoi minua olemaan vähemmän eristäytynyt. Se lienee luonteessani.
Nykyäänkin piirrän kahdeksan, yhdeksän tuntia putkeen, yksin tässä huoneessa.
Eksyn omiin ajatuksiini ja joudun pimeisiin tiloihin.
Vanhempani eivät ymmärtäneet, millaisia tunteita minä koin.
He eivät juuri ajatelleet sitä. Enhän vahingoittanut ketään muuta.
Olen aina ollut jotenkin masentunut. Se tulee ja menee, ja sitä vastustaa.
En tiedä, miksi molemmat lapset ovat masentuneita.
Me emme ole masentuneita. Joskus on tietenkin allapäin, mutta ei yleensä.
Meillä on ollut hyvä elämä. -Niin.
Kai se on syntymässä tullut juttu. En usko, että ympäristö aiheuttaa masennusta.
Käytimme tätä "River Runs Red" -levyllä.
Nämä kuvat tulevat mieleeni ja sitten piirrän ne.
Tämä liittää levyn teemaan viilletyt ranteet ja itsemurhan.
Minulle itsetuhoiset ajatukset ovat normaalia,
koska minullakin on sellaisia ajatuksia.
"Eikö kaikilla ole niitä? Eivätkö kaikki ajattele niin?"
Suunnittelin tämän logon niin, että se symboloi -
Life of Agony -palapeliä, ja samalla neljää ihmistä.
Tuo taitaa olla Mina!
Isä ei ollut koskaan läsnä, mutta hän opetti minulle paljon.
Hän opetti sen, mitä ei pidä tehdä.
On heroiinia, kokaa, ekstaasia,
kaikki mahdollisia huumeita.
Jos olisin elänyt isäni huostassa, olisin jo kuollut.
Meillä oli kaksi taloa: minun kotini,
ja naapurissa oli isoäidin ja isoisän koti,
jossa Mina kasvoi.
Olimme aina yhdessä. -Niin.
Hän on hyvä poika.
Elin isovanhempieni kanssa, koska isä oli nisti ja äiti oli kuollut.
Marilyn-tätini, Minan äiti, kuoli heroiinin yliannostukseen.
Hän käytti heroiinia Minan isän, Tonyn kanssa.
Äitini löysi Tony-enon ja Marilyn-tädin,
jotka olivat ottaneet yliannostuksen, ja Keithin leikkikehässä itkemässä.
Äiti odotti silloin minua. Marilyn kuoli ja Tony selvisi hengissä.
Se oli hirveää.
Hänen äitinsä kuoli, jotta hän selviäisi hengissä.
Jos Marilyn olisi selvinnyt hengissä, Mina olisi kuollut.
Kun Keith, tai Mina, tuli meille,
17 kuukauden ikäisenä, hän osasi sanoa vain "un".
Hän ei ollut oppinut edes puhumaan.
En tiedä, oliko hän saanut ruokaa.
Hän ei tiennyt, että äitinsä ja isänsä olivat käyttäneet huumeita.
Yritimme vain antaa hänelle hyvän elämän.
Olen kirjoittanut lauluja täällä, koska tunnen oloni rauhalliseksi täällä.
Kävelen laiturilla, katselen merta ja luen.
Tulen tänne yöllä harrastamaan seksiä,
poltan ruohoa, ja ennen joimme mallasviinaa.
Kävimme täällä aina kesäisin, ja nyt se tuo muistoja mieleen.
Tämä on ainoa osa äitini elämästä,
mitä olen koskaan nähnyt tai koskettanut. Hänen hiuksensa...
En ole koskettanut hänen hiuksiaan pitkään aikaan.
Äiti-parka. Hän ei saanut elää.
Voi parkaa.
Osa hänestä elää minussa.
Siksi minä olen sellainen kuin olen.
On varmaan useita syitä siihen, miksi olen sellainen kuin olen.
En usko, että on vain yksi syy siihen, miksi on olemassa minun kaltaisiani,
jotka koettelevat elämä, tietoisuuden joustavuutta -
ja sukupuolettomuuden rajoja.
Lapsena luulin, että isoäitini oli äitini, ja joskus kysyinkin:
"Äiti, miksi asut isoisän luona?
Ja miksi isä käy vain tervehtimässä minua, kun olen sairas?
Ja miksi hän tulee vain hakemaan rahaa?"
He salasivat totuuden minulta.
He halusivat suojella minua, mutta se vain hämmensi minua.
Sen vuoksi minun on vaikea luottaa ihmisiin.
En voinut luottaa omaan kotipesääni.
Minulla ei ollut turvallista kotipesää.
Se oli täysin veljeni syytä.
Hän oli narkomaani, perheen musta lammas.
Muistatteko sen? Minun veljeni.
Ihmiset samaistuvat heidän tarinaansa.
Teksteissä ja lauluissa -
on paljon raakaa tunnetta. Luulen, että heidän koko elämänsä ja kokemuksensa,
verta, hikeä, kyyneleitä, tuskaa, rakkautta, kauneutta, se kaikki on niissä.
Se tuntuu heidän levyissään, ja ihmiset samaistuvat niihin.
Minä myöskin, koska olin fani ennen kuin tulin bändiin.
Halusimme vain soittaa hyvää musiikkia.
Alan onnistui kertomaan tarinamme teksteissään.
Hänen nerokkuutensa sai fanimme tuntemaan yhteyttä meihin.
Se teki Life of Agonysta kulttibändin.
Olimme niin läheisiä, ja paljastimme tunteemme toisillemme.
Asiat, joita Joey ja Mina olivat kokeneet,
vaikuttivat myös minuun, koska olimme niin läheisiä.
Ne tarinat tulivat esiin teksteissäni.
"Riittää jo tämä maailma Riittää veri näissä silmissä
Olen niin kyllästynyt tähän elämään
Minun on aika tunnistaa sisälläni oleva viha
Riittää jo veri minun silmissäni Sanokaa sitä miksi haluatte
Sanokaa sitä itsemurhaksi
Ihan sama, mitä tunnet Minä tunnen vain omat tunteeni
Puren hampaani yhteen kun nukun Olen niin kyllästynyt tähän elämään"
Kuulen aina Minan äänen päässäni,
kun kirjoitan lauluja ja ajattelen melodioita.
Hän antaa teksteilleni elämän. Minä en pysty siihen samaan.
Enkä aio edes yrittää.
Hänellä on uskomaton kyky -
tehdä minun kirjoittamistani teksteistä omansa.
Siinä vaiheessa kun sanat tulevat hänen huuliltaan, ne ovat hänen.
Muistan sen päivän, kun kysyin Minalta, haluaako hän laulaa.
Olin introvertti.
En halunnut, että minua katsotaan. En halunnut itse katsoa ketään.
Mina sanoi, ettei osaa. Minä sanoin: "Olen monesti kuullut sinun laulavan."
"Tule mukaan ja kokeile."
Hän suostui, kantoi vahvistimen mukanaan kämpälle ja kytki mikrofonin.
Siitä Life of Agony sai alkunsa.
En halunnut olla rokkibändissä. Halusin matkia Nina Simonea.
Mina otti hyönteismyrkkypurkin ja lauloi siinä olevan tekstin.
Minä soitin pienessä autotallibändissä,
ja Joey ja Mina olivat toisessa bändissä.
Noin se tehdään.
Alan soitti toisella puolella katua, ja tuli mukaan bändiimme.
Saimme lopulta basistin, ja meistä tuli Life of Agony.
Alan keksi nimen, hän sanoi nähneensä sen unessa.
Olemme Life of Agony ja panemme teidät kusipäät liikkeelle!
Bändin nimi oli varmaankin synkintä, mitä keksin.
Aloitimme hardcore-bändinä, mutta emme sopineet siihen genreen.
Yleisö suhtautui meihin ihmetellen.
ihmiset eivät ymmärtäneet juttuamme.
Vaikka raskaita riffejä ja vaikutteita hardcoresta, erotuimme siitä.
Saimme paljon kritiikkiä muilta bändeiltä aluksi.
Mutta yleisö tykkäsi meistä.
Soitimme L'Amourissa usein sunnuntaisin.
Vei kaksi vuotta, ennen kuin saimme paikan myytyä yksin täyteen.
En tiedä, miksi, mutta valtavasti ihmisiä tuli katsomaan meitä.
Luulen, että se viha ja ahdistus,
kotiolojen surkeus ja väkivalta, kaikki sellainen, se kosketti kaikkia.
Se kosketti bändiä ja kaikkia, jotka tulivat katsomaan.
Meistä tuli yhä suositumpia.
Kansallisesti tunnetut artistit ottivat meidät lämmittelijöiksi.
Silloin Roadrunner alkoi kiinnostua.
Vei aikaa ylipuhua Monte Conner tekemään sopimus kanssamme.
Hän oli epäileväinen eikä pitänyt soundistamme.
Keithin ääni oli ainutlaatuinen.
En ollut kuullut ketään, joka kuulosti samalta kuin Keith.
En ymmärtänyt sitä aluksi.
Sitten koin oivalluksen, ja tajusin, että se teki bändistä ainutlaatuisen.
Kun ymmärsin sen, olin innoissani.
Teimme sopimuksen ja levytimme "River Runs Redin".
Se julkaistiin 12. lokakuuta 1993.
Se levy teki bändistä kuuluisan yhdessä yössä.
Life of Agonylla oli melodisempaa musiikkia,
kuin mitä genressä oli hyväksyttyä.
He loivat jotain uutta umpimieliseen hardcore-genreen.
Life of Agonyn teksteissä on paljon henkilökohtaisia tunteita.
Se on kuin päiväkirja.
Bändin perusta on heidän kotikaupunkinsa hardcore-skenessä,
mutta laulaja Keith Caputo koettelee genren rajoja.
Levyn teema sanotaan perustuvan itsemurhan ajatukselle.
Se on rankka puheenaihe. -Ja rohkea.
Me jouduimme tekemään sen itse, ja pärjäsimme ilman apua.
Kiersimme ensiksi Euroopassa.
Miten menee? Hampuri, hitto vieköön.
Ennen minulla oli puhelinkortti ja piti soittaa jostain puhelinkioskista,
vaikka lumisateesta jostain Saksasta tai Puolasta.
Saattoi vain toivoa, että puhelu menee läpi.
Minä olin jäässä ja vapisin.
Oli lähes mahdotonta pitää yhteyttä toiseen kotona.
Se oli pelottavaa.
Häkellyttävää ja ihan sekopäistä.
Se eli omaa elämäänsä, se koko juttu.
Pitää varoa, mitä toivoo.
Minulla ei ollut homma hallussa.
Se on stressaavaa. On se toki palkitsevaakin,
mutta välillä ihan painajaismaista.
Koko 90-luvun ajan, alusta asti, hän tunsi olevansa väärällä paikalla.
Hän ei kokenut olevansa yhtyeen "keulakuva".
Olin tosi järkyttynyt joinain iltoina, kun yleisö ei reagoinut.
Ehkä he keskittyivät katsomaan laulajaa, ja miettivät, mitä hän teki.
"Laulaja käänsi selkänsä meille!"
Minusta tuntui, että pitää yrittää kovemmin.
Kun bändi alkoi menestyä, minä en ollut valmis siihen.
Minulla oli sellainen alfauros-tilanne.
Tiesin hänen käyvän yökerhoissa naiseksi pukeutuneena. Hänessä oli se puoli.
Mutta en tiennyt, miten vahva se oli.
Liikuin transsukupuolisten kanssa jo ennen kuin tulin kaapista.
Itse asiassa, opin tuntemaan itseäni paremmin -
näiden yökerhoilevien ja seuralaisina toimivien transnaisten kautta.
Myin huumeita ihmisille yökerhoissa ja riehuin kuin hullu.
Kaikki tunsivat minut, mutta eivät tienneet, että minä olen trans.
Emme tienneet, mikä "transsukupuolinen" on.
Vaikka toteutinkin maskuliinisuuttani poikana,
oli erittäin selvää,
että minua pidettiin hyvin feminiinisenä miehenä.
Tämä on dildo. -Tässä on veljeni, Zamp.
Minä kävin hänen kanssaan yökerhossa, henkivartijana, kaikkien friikkien seassa.
Annoin ymmärtää, ettei hänen kanssaan kannata pelleillä,
koska sitten joutuu minun kanssani tekemisiin.
Tunsin itsessäni jonkun muun, mutta en halunnut näyttää sitä.
Se oli minulle pyhää.
En halunnut päästää häntä ulos. Olin hyvin suojelevainen.
Se oli ensimmäinen iso festivaalikeikkamme.
En tiedä, mikä minut sai hyppäämään yleisöön.
He yrittivät ottaa kenkäni. Se oli kiertueen alussa.
Ajattelin: "Minä tarvitsen kenkiäni. Täältä pitää päästä pois."
Katsoin nuorena jatkuvasti videoita -
lempibändeistäni soittamassa jättimäisillä festivaaleilla ja stadioneilla.
Ja sitten sain soittaa Dynamossa 1994, 92 000 ihmisen edessä.
Ja he olivat ihan hulluina.
Kyyneleet valuivat silmistäni.
En ollut koskaan tuntenut mitään sellaista. En olisi halunnut lopettaa.
Tiesin, että me kuuluimme sellaisille lavoille.
Sitä varten meidät on luotu.
Minua se pelotti kovasti.
Se oli kaoottista.
Toivoin vain, ettei kukaan satuttaisi itseään.
Ja sitten se poika kuoli keikallamme. Halusin lopettaa.
Kaikki pelkoni tavallaan toteutuivat.
Nyt uutiseen nuoresta miehestä, joka kuoli yökerhossa Brooklynissa.
Eilen oli 18-vuotiaan viimeinen ilta. Hän oli L'Amourissa katsomassa Life of Agonya.
Tästä tuli hänen lippunsa kuolemaan.
Turvamiehet tönäisivät Chrisiä ja hän löi päänsä. Hän kuoli seuraavana päivänä.
Tässä on juttu Chris Mitchellistä, joka kuoli keikallamme L'Amourissa.
Tätä turvamiestä syytettiin siitä,
että hän heitti pojan lavalta alas.
Mutta sitä ei voitu todistaa tapahtuneen.
Siitä tuli oikeusjuttu, ja meidät kutsuttiin sinne -
todistajiksi valamiehistön eteen.
Ilmeisesti turvamies ei tönäissyt häntä.
Olimme lähdössä esityksen jälkeen lavalta.
Ja yleisö oli lähdössä ulos.
Mutta hän oli humalassa ja hyppäsi vielä lavalta, eikä kukaan ottanut kiinni.
Ilmeisesti se tapahtui niin.
Sen jälkeen päätimme, että sen on loputtava, jotta ketään ei satu enää.
Emme halunneet kenenkään kuolevan.
Me muistamme sen aina, ja mietin sitä, kun yleisö villiintyy.
Siellä on melkoista menoa, mutta minusta keikoillamme ihmiset auttavat toisiaan.
Mina vaatii sellaista yleisöltä.
Yksi heppu mursi jo kallonsa keikalla, joten ei hyppäämistä yleisöön!
Ottakaa kypärä mukaanne!
Pidä kaikkein vähiten "Ugly"-levystämme.
Muistan kaiken, mitä bändissä ja elämässäni sinä aikana tapahtui.
Se oli elämäni surkeinta aikaa.
Kiertueet olivat minulle vaikeita,
koska minä olin selvänä.
Al, et kai juo olutta?
Ei sentään, olet aina selvä.
Ei huumeita, ei alkoholia. 1994.
En ole koskaan kokeillut huumeita.
Mutta muut olivat kiertueella aina aineissa.
Tunsin, kuin olisin ollut eristyksissä ja ansassa.
Joskus tuntui kuin en kuuluisi joukkoon.
Olin yliopistossa ja veljeni oli jotain 22-vuotias. Se oli vuonna 1995.
Minulla on useita tällaisia kirjeitä. Tämä on vain yksi niistä.
"Tunnen olevani eksyksissä.
Minusta tuntuu, etten halua olla täällä, mutta en tiedä, minne haluan mennä.
Olen kääntynyt enemmän sisään päin, mikä pahentaa ongelmiani.
Bändin ongelmat saavat oloni surkeaksi, välillä itsetuhoiseksi, välillä turraksi.
En voinut hyvin, enkä halunnut olla mukana.
Olisin halunnut heidän löytävän minut hirttäytyneenä hotellihuoneesta.
Niin synkältä elämäni tuntui silloin.
Tällaisia kuvia näin mielessäni kun vointini oli huonoimmillaan.
Ajattelin oikeasti niin välillä. Miksi?
En tiedä, mikä mielessäni oli niin pahaa, että ajattelin sellaista.
En tuntenut häntä silloin. Kun me tapasimme,
se kaikki oli takanapäin.
Hän on ainoa, kenen kanssa saatoin olla oma itseni.
Tuntui, ettei minulla ollut kumppania ennen kuin tapasin Crissyn.
Meillä molemmilla on vaikeaa. Sellaista se on.
Meidän on tarkkailtava itseämme. Meidän on pidettävä yhtä.
Tyttäremme tuo meille iloa, jota meillä ei ollut ennen. Kaikki tuntuu kevyemmältä.
Olimme todella onnellisia, kun saimme hänet.
Hänessä on onnellisuutta.
Hän on onnellinen lapsi.
Se taitaa olla omakuva.
Tunsin heidät kaikki pitkältä ajalta.
Joey oli tosi ystävällinen. Ja Minasta ja minusta -
tuli välittömästi ystäviä.
Alanin tunsin huonoiten.
En oikein tuntenut häntä. Mina oli minun ystäväni.
Hän tuli luokseni ja sanoi, että aikoi lähteä Life of Agonysta.
Aloin huutaa hänelle: "Oletko tullut hulluksi?"
He olivat juuri julkaisseet kolmannen levynsä. Sanoin, ettei hän saa lopettaa.
Käytin paljon huumeita, kokaiinia ja oksikodonia.
Olin menossa kohti kuolemaa. Ajattelin: "En voi koskaan tulla ulos.
En saa koskaan elää elämääni täysillä."
Mitä vanhemmaksi tulen, sitä enemmän mietin, mitä teen elämälläni.
Mihin olen oikeasti menossa.
Hän oli tosi onneton.
Hän ei voinut enää jatkaa niin.
Ostin aseen ja ammuskelin sillä.
Ammuskelin kattoon ja nuuskasin huumeita kunnes sieraimista tuli verta.
Panin aseen piipun suuhun ja vedin liipaisimesta.
Tilanne ei ollut hyvä. Levy-yhtiö ei tajunnut sitä, eikä bändi.
Meillä oli keikka Irving Plazalla.
Se oli loppuunmyyty. Seuraavana aamuna hän soitti ja sanoi: "En jaksa enää."
Sanoin vain: "Okei." Se oli lyhin käymämme puhelu.
Minä en huutanut...
Ei toista voi pakottaa. Tiesin, ettei kaikki ollut kohdallaan.
Hän sanoi vain: "Tämä on liian rankkaa. En voi tehdä tätä enää."
Oli tosi rankkaa, kun Mina lopetti juuri kun "Soul Searching Sun" oli julkaistu.
Ajoitus oli huonoin mahdollinen.
Kaikki näytti siltä, että meistä voisi tulla jotain suurta ja erityistä,
ja se kaikki haihtui päivässä.
Olimme tehneet loistavan levyn. Yleisö tykkäsi. "Weedsiä" soitettiin radiossa.
Kaikki oli menossa hyvään suuntaan.
He olivat onnistuneet luomaan uuden soundin.
Oli kaikki merkit siitä, että heistä olisi voinut tulla -
todella menestynyt rock-yhtye, jota soitetaan radiossa.
Sitä oli tosi vaikea hyväksyä.
Makasin sängyssä ja itkin päiväkausia.
Olin todella masentunut.
Rakastan serkkuani joka tapauksessa, ja yritin kovasti ymmärtää.
Mutta samalla olin vihainen.
Kun Joella nousevat tunteet pintaan, kuten kun Life of Agony -
vietiin häneltä, hän tuijottaa seinää.
Hän ei pura sitä mihinkään. Hän on vain hiljaa.
Mutta iän myötä hän on oppinut selviytymään.
En tiedä ketään, joka pystyisi nousemaan alhosta kuten Joey.
Hän pystyy unohtamaan kaiken negatiivisen ja keskittymään positiiviseen.
Olemme selviytyjiä. Emme anna koskaan periksi.
Yhdessä lehdessä oli kannessa kuva meistä promoamassa levyämme -
ja saman lehden takakannessa etsimme uutta laulajaa.
Siinä vaiheessa -
pyrimme vain kaikin voimin pitämään Life of Agonyn koossa.
Onnistuimme siinä hyvin, kun Whitfield Crane oli laulamassa.
Olin Life of Agonyssa 1998. Se oli minulle tärkeä kokemus.
Se oli haasteellista päivittäin. Se oli perusteltu haaste.
He ottivat laulajan Ugly Kid Joesta, joka tunnettiin kahdesta pop-kappaleesta.
Heillä oli lojaaleja faneja, ja minä olin koko bändin edessä.
Aloitin aina kädet ristissä. Oli pakko näyttää, mitä osaan.
Seuraava on nimeltään "River Runs Red".
Sen jälkeen tuntui siltä, että pystyn mihin tahansa.
Pääsimme jaloillemme. Olimme Ozzfestissä ja kiersimme Megadethin kanssa.
Soitimme suurilla festareilla. Ihan kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Ulkoisesti se toimi. Mutta se tunne, kun sen teki ilman Minaa...
se ei ollut samanlainen. Kaipasin häntä.
Whitfield on uskomattoman lahjakas, mutta se ei tuntunut Life of Agonylta.
Life of Agony on Minan tunteita hänen sielustaan.
Meidän oli kuljettava omia polkujamme.
Olin menettänyt ystäväni ja bändini.
Muutin vanhempieni luokse. Olin ihan sekaisin.
Minulla se alkoi, kun Mina lähti LoA:sta.
Se ei tuntunut samalta bändiltä enää. Se oli hidasta rappeutumista,
joka tuntui repivän sisuksiani.
Se vaikutti ystävyyteemme. Se oli tosi kurjaa.
Meidän oli pakko toimia erillämme,
jotta saatoimme palata yhteen.
Se oli paskamainen tilanne minulle.
Muutaman vuoden ajan, kun emme olleet läheisiä,
en tiedä, olimmeko juuri lainkaan yhteydessä.
Katsokaa, kirjoittamani teksti.
"Olen ihan turta En tiedä, mitä täällä teen, ei ole hauskaa
Olen ihan yksin Kaikki ympärilläni on lasia
En voi rakastaa En tiedä, mitä se tarkoittaa
Minun kaluni on tappava aseeni Se on minun itsemurhani"
Muistan sen, kun elin miehenä.
Silloin olisi pitänyt mennä naimisiin.
Piti olla valkoinen aita, ja koira ja lapset ja sitä ja tätä.
Se ei ollut koskaan minun juttuni.
Eläminen naisena ja naiseuden ilmentäminen siten, kuin ilmennän sitä,
on minulle ainoa tapa elää.
Moni tapaamani ihminen haluaa olla minun kaltaiseni kanssa.
He haluavat tuntea tällaisen kehon,
mutta he haluavat tehdä sen salassa.
Tai he eivät voi näyttää minua perheelleen.
Se täytyy pitää salassa.
Sellainen alkaa väsyttää muutaman vuoden kuluttua.
"Auta minua löytämään paikka, jossa kasvaa
Äiti, minun on päästä takaisin kohtuusi"
Nämä ovat huumesekoiluja.
Estrogeeni ja estradioli -
jakavat verta kehossa kaikkialle, minne halutaan.
Se on voimakas lääke.
On ollut hetkiä, jolloin neula on ollut jo jalassani, mutten ole työntänyt sitä,
koska olen ajatellut sitä, miten äitini ja isäni kärsivät.
Minulla ei ollut suhdetta isääni.
Katsoin, kun hän putosi portaita alas.
Hälytin ambulanssin ja vedin neulan irti hänen kädestään.
Sidoin hänen kätensä, joka oli turvonnut kuin greippi, koska siinä on kuolio.
En halunnut puhua hänen kanssaan.
Hän tuli luokseni kerran ja sanoi: "Haluan, että minut tuhkataan kuoltuani."
Ja viikkoa myöhemmin -
hänet löydettiin hotellista.
Minun piti tunnistaa ruumis.
Kävin makuulle hänen viereensä ja katsoi, kun hänet suoristettiin.
Se oli koskettavin ja voimaannuttavin kokemus,
mitä olen koskaan kokenut.
Hän oli minun isäni.
Tiedän, että hän sai rauhan, koska häntä oli kidutettu, mutta...
Se kaikki kävi järkeen. Kun makasin hänen vierellään -
hänen nenästään ja suustaan alkoi valua kaikkia nesteitä,
koska hän oli kirjaimellisesti... Hän täytyi olla polvillaan.
Hänen naamansa oli ruhjottu. Hän oli ollut siellä kuudesta kahdeksaan tuntia.
Hänellä ei ollut käytännössä kasvoja.
Kun kävin hänen viereensä, minusta tuntui kuin hänen sielunsa oli lähtenyt kehosta.
Sen jälkeen halusin elää. En halunnut enää kuolla.
Alan tuli hautajaisiin ja me juttelimme.
Olimme läheisiä heti, kun näimme toisemme taas.
Kaipasimme toisiamme niin kovasti.
Sillä hetkellä Life of Agonysta tuli taas bändi.
Oli sanomatta selvää, että me olemme toisillemme tärkeitä.
Halusimme tehdä suuria juttuja yhdessä.
Suurin osa "The Broken Valley" -levyn kappaleista liittyi isän kuolemaan.
Siitä tuli sen levyn teema.
Kun Mina menetti Tony-enoni,
se oli tosi rankkaa monille.
Aloin miettiä omaa isääni,
ja sitä, miten minun piti saada asiani järjestykseen.
Ottakaa yhteyttä turvatarkastukseen, jos teiltä katoaa jotain.
Kaikenlaista tapahtui, kun olimme lapsia.
Joskus inhosin sitä, kun ovenkahva kääntyi,
ja hän tuli kotiin illalla. Se oli pelottavaa.
Yleensä hän oli jo päissään.
Se teki hänestä vihaisen ja väkivaltaisen.
Meillä kaikilla on rajamme. Jos menee punaiselle, tilanne muuttuu.
Hän ei muista paljoakaan siitä, mitä tapahtui.
Mutta näen hänen silmistään, että hän on vilpitön.
Hän on pahoillaan siitä, että ikään kuin menetti meidät.
Hei, isä!
En halua sotkea lattioitasi. -Tule vain sisään.
Oletko varma? -Ehdottomasti.
Synnyin vuonna 1945 Brooklynissa.
Isäni juopotteli. Hän oli leipuri ja teki kovasti töitä, ja oli baarissa paljon.
Hän nosti minut baarituolille,
huusi baarimikolle, ja baarimikko antoi minulle snapsilasin,
jossa oli tilkka viskiä.
Niin, silloin tehtiin niin.
Istuin siinä ja maistelin viskiä.
Miten vanha olit? -Hänen piti nostaa minut.
Olin riittävän vanha ylittämään Broad Streetin jäämättä trollikan alle.
Kun isäni joi, hänestä tuli joskus pahansisuinen.
Jokin meni vikaan, ja teki hänet sellaiseksi.
Siihen aikaa Brooklynissa oli paljon jengejä.
Jos joutui heidän tielleen, saattoi käydä huonosti.
Kerran jouduin selkä seinää vasten jengin kanssa.
Jouduin raivon valtaan ja hakkasin heidät yksi kerrallaan.
En voinut uskoa, että minussa saattoi olla niin paljon vihaa,
joka sitten purkautui sillä tavalla.
Se ympäristö ja naapurusto, ja se aika teki minusta sellaisen.
Hänellä on syvällä sisimmässään huono omatunto siitä,
ettei hän kyennyt hallitsemaan väkivaltaisuuttaan.
Raivo ei tunnu koskaan hyvältä.
Se ei koskaan tunnu hyvältä.
Ja silloin minä en kyennyt hallitsemaan sitä.
Ja minä yritin kovasti ymmärtää...
...todellisuutta.
En kyennyt saamaan itsestäni kiinni ja herättämään itseäni.
En pystynyt siihen.
Ne ovat menetettyjä vuosia. Niitä ei saa takaisin.
Ne ovat poissa. Se tekee kipeää.
Hän menetti itsehillintänsä, ja tuli riitaa.
Siinä oli monta ihmistä mukana.
Isoisäni oli lyönyt isääni -
polkupyörällä päähän, ja hänelle tuli murtuma kalloon.
Isä kaatui ja hänen kasvonsa ruhjoutuivat, ja verta oli kaikkialla.
Minä näin sen. Ja sen jälkeen isäni ei saanut enää asua kotona.
En olisi halunnut jättää teitä. -Tiedän sen.
Se oli vaikeinta koskaan.
Hänestä tuntui, että hän menetti meidät. Ja lasten menettäminen...
Anteeksi.
Olen jo 74-vuotias. -Tiedän sen.
Täytän pian 75.
Minun pitää toimia kuin aikuinen mies.
Sanon hänelle, että kaikki on nyt kunnossa, ja että rakastan häntä.
Haluan sanoa sen, kun olet vielä elossa.
En halua sanoa sitä vasta sitten, kun makaat kuolleena.
Tiedän. -Rakastan sinua. Olen aina rakastanut.
Amerikkalainen unelma perheestä ja kodista. Minä menetin sen.
Muistan, kun isäni ensi kerran tapasi minun lapseni.
Hän alkoi itkeä hysteerisesti. Kaikki itkivät.
Lapset hämmentyivät. He olivat niin pieniä.
Mutta he saivat tavata isoisänsä.
Isä oli aivan innoissaan.
Hän oli todella onnellinen saadessaan tavata lapsenlapsensa.
Se oli hyvin onnellinen hetki. Se oli todella ihanaa.
He ovat minun elämäni rakkaus.
Tekisin kaikkeni heidän vuokseen.
Tämä kaikki sai unelmani syntymään uudelleen.
Toivon, että he saavat sellaisen elämän, mitä minä en saanut.
Aion auttaa heitä saavuttamaan sen.
Ei sitä koskaan unohda, mutta samanaikaisesti -
ihmisen on löydettävä elämässään sisäinen rauhansa -
ja annettava joidenkin asioiden mennä.
Hän on parantunut mies nyt. Hän on nyt taiteilija.
Hän on löytänyt intohimonsa, jota hänen vanhempansa Brooklynissa -
eivät antaneet hänen toteuttaa.
Sellainen muovaa ihmistä.
Me muutamme asioita koko ajan. Teemme tietoisia muutoksia.
Yritämme estää sellaista tapahtumasta, koska se tekee ihmisistä huonoja.
Ihminen tarvitsee jotain, jolla purkaa tunteitaan. Musiikkia tai taidetta.
Milloin aiot taas lähteä? -Ensi tiistaina pitää taas lähteä.
Milloin palaat takaisin? -Pian. Lupaan sen.
Mitkä rakkausfestarit teillä siinä on?
Minä haluan mukaan.
Onko kaikki hyvin? -On.
Hei, äiti!
Ruskeaa sokeria. Tai hunajaa. Siinä se.
Näin paljon. -Kahviako?
Noin paljon kahvia. -Näin paljon penistä.
Eikä...
Totta kai oli pakko sanoa se. -Leikataan pois.
Minäkö muka olen paha suustani?
Kaikki sekoilu tulee häneltä! -Ei pidä paikkansa.
Kaikki penisvitsit... -Olen kuullut siitä.
Vai niin? -Kaikki libidovitsit...
Hänen syytään. -Minä olen vanha rouva nykyään.
Joku kourii persettä ja tissejä: hänen syytään.
Jalkafetissi? Hänen syytään.
Odotahan nyt! Minä laitan aina varpaankynteni ja...
Sinulla on kauniit jalat. -Kivat jalat.
Saanko nähdä ne? -Ei, et nyt.
En ole laittanut varpaankynsiä...
Kieltäydyn näyttämästä jalkojani tänään.
Hän pilasi minut!
Niinkö? Kun hieroin sinua jaloillani televisiota katsoessa?
Hän käytti minua hyväkseen. -Enhän!
Olin taivaassa! -Voi hyvä luoja. Eikä.
Oli hyväksikäyttötaivaassa. Hyvällä tapaa. -Minä en voi kuunnella tällaista.
Hän vain höpisee... -Hei sitten, Ro-täti!
Kun kuulin, että Mina halusi itseään kutsuttavan Minaksi,
olimme matkalla Life of Agonyn harjoituksiin.
Hän katsoi minua ja sanoi: "Olen vaihtanut virallisesti nimeä.
Nimeni on nyt Mina Caputo."
Tiesin, etten voisi sanoa: "Hei, Keith."
Hän oli Mina.
Leikkaa pois kaikki se, kun tätini kutsuu minua mieheksi, "he".
Tiedän, että sanoin... -Hän oli tosi hyvä aiemmin.
Tiesin, että sinä suuttuisit minulle.
En ole vihainen, mutta se ärsyttää. -Tiedän sen.
Mitä sinä tiedät, punaisissa kehyksissäsi?
Punaisissa kehyksissäni?
Kaipaan serkkuani.
Minusta tuntuu, että muutos on erottanut hänet perheestä, mikä ei ollut tarpeen.
Se on hänen puoleltaan, ei meidän. Me hyväksymme hänet täysin.
En tykkää vahtia ihmisiä.
Mutta teit juuri niin! -Niin, mutta oli pakko sanoa heille.
He tietävät, kerroin jo siitä.
Ei se haittaa. -Olen pahoillani.
Älä turhaan. Olen molempia. Olen hämmentyneempi kuin sinä.
Ethän ole. -Olenhan.
Olit niin pitkään miespuolinen minulle.
Muutos on minun dementoituneille aivoilleni niin suuri.
Mutta hyväksyn sen ja rakastan sinua kovasti.
Se ei muuta tunteitani sinua kohtaan.
Jos sanon väärin, se johtuu siitä, että olen 68-vuotias ja sekopää.
Jos viettäisin enemmän aikaa kanssasi... -Olen niin hämmentynyt.
Jos olisin enemmän kanssasi, puhuttelisin sinua miehenä harvemmin.
Rakastan Minaa kovasti, ja sitä, mitä hän tekee.
Hän ei harjoituksissa sanonut:
"Hei, kuulkaa kaikki, minä olen Mina."
Alan sai tietää erikoisesti... -Miten kuulin hänen tulleen kaapista?
Olimme lavan sivussa valmiina esiintymään Euroopassa.
Se oli Euroopan kiertueen viimeinen keikka.
Promoottori, jonka piti esitellä meidät,
tuli sanomaan minulle:
"Pitäisikö sanoa, että tämä on viimeinen keikkanne koskaan?"
Minä kysyin: "Miksi sanoisit niin?"
Hän sanoi: "Etkö ole kuullut?"
Minä kysyin: "Mitä?" Hän näytti puhelimestaan musiikkijulkaisuja,
ja niissä kerrottiin Minan tulleen kaapista.
Me olimme kiertueella yhdessä kaksi viikkoa.
Meillä oli sängyt vierekkäin, mutta koskaan siitä ei puhuttu.
Kun olin Facebookissa, aloin ilmentää feminiinistä puoltani.
Mitä enemmän, sitä enemmän sain vihaviestejä.
Yhtenä päivänä joku sanoi tosi inhottavia asioita minulle,
ja silloin paljastin itseni netissä.
"Olen transsukupuolinen ja ylpeä siitä.
Te voitte painua helvettiin." Olin valmis luopumaan urastani.
Olin valmis luopumaan perheestä ja ystävistäni.
Soitimme keikan, ja minä yritin koota kokonaiskuvaa mielessäni.
Olin ehkä aistinut tiettyjä juttuja, jotka loksahtivat nyt paikoilleen.
Kun tulimme pois lavalta,
halusin puhua hänen kanssaan kahden.
Ei ollut helppoa kertoa kavereille,
että aioin tulla kaapista kokonaan ulos.
"Päästän naisen esiin. En jaksa tätä enää.
Muuten ammun kuulan kallooni, koska en pysty enää elämään -
niin kuin he haluavat minun elävän."
Aluksi olin loukkaantunut siitä,
että kaiken yhdessä kokemamme jälkeen,
sain tietää siitä niin. Miksi hän ei ollut uskaltanut -
kertoa minulle siitä?
Ihmiset, jotka eivät joudu kokemaan sitä, mitä me koemme,
eivät pysty edes kuvittelemaan, kuinka epämukavaa,
kipeää ja pelottavaa se silloin on.
"Pelkäsin sitä, mitä sanoisit."
"Olenko koskaan tuominnut sinua?"
Sanoin, että olisin halunnut tietää jo aiemmin siitä.
Se meni sillä hetkellä ohi.
Al ja minä olemme peräisin eri perheistä,
mutta hän on minun perhettäni.
Minulla on suvussani ihmisiä, jotka eivät olet osoittaneet minulle -
hitustakaan ehdotonta rakkautta samalla tapaa,
kuin ystäväni rakastavat minua.
Kun hän tuli kaapista, emme tienneet aluksi, voisiko bändi jatkaa.
Mutta ainakin tiesin, että hän olisi onnellinen.
Ensimmäiset vuodet olivat pikemminkin pelottavia kuin voimaannuttavia.
Nyt tunnen itseni vahvaksi.
Minulla on rohkeutta olla vihattu ja inhottu.
Mitä teidän tarinanne on?
En pelkää enää muiden typeriä mielipiteitä siitä,
miten minä elän elämääni.
Älkää tuijottako minua kuin friikkiä, tai lyön tissini kasvoillenne.
Jos joutuu kohtaamaan ihmisiä, joita sellainen persoonallisuus häiritsee,
on parasta vain ohittaa heidät. Koska ajan myötä -
sellaiset ihmiset katoavat. Kaikki maailmassa kehittyy.
Sanon Minalle koko ajan: "Älä kuuntele. Heidän äänillään ei ole merkitystä."
Ei se vaivaa minua, mutta hän tuijotti minua koko illan.
Minä sanoin: "Mikä sinulla on? Mitä haluat?
Miksi tuijotat minua?
Jos et pidä minusta, painu helvettiin! Älä pilaa minun iltaani."
Jotkut eivät koskaan tajua sitä.
Emme uskoneet, että bändi voisi jatkaa.
Sain puhelun järjestäjältä, joka sanoi, että meidät on kutsuttu Belgiaan.
Soittelin kaikille ja kyselin, halusivatko he lähteä.
Kaikki halusivat. Kukaan ei tiennyt, miten se menisi.
Me varustauduimme ja sanoimme: "Hän on ystävämme ja tämä on hänen valintansa.
Ihan sama miten käy, me teemme sen yhdessä."
Sillä hetkellä, sen keikan aikana,
minusta tuntui, että ymmärsin laulujamme paremmin kuin koskaan.
Koimme valtavan tunneaallon.
Yleisö oli hyvin vastaanottavainen.
Keikka oli mahtava, ja se antoi meille toivoa.
"Me voimme edelleen jatkaa tätä."
Mina tuli ulos kuorestaan. Hän on ihan uskomaton keulakuva.
Hän selvästi haluaa olla sitä.
En ollut nähnyt häntä sellaisena.
Siitä hetkestä asti olen voinut koko ajan yhä paremmin.
En vaihtaisi sitä mihinkään.
Sitä on mahtava katsoa. Ei vain bändin jäsenenä, vaan ystävänä.
Ihan sama sille, mitä koin isoisän kanssa. Sillä ei ole enää väliä.
Hän teki parhaansa.
Annoimme anteeksi ja rakastimme toisiamme, ennen kuin hän lähti.
Se mikä ei tapa, vahvistaa. Ja Mina on vahva ihminen.
On ihanaa nähdä Mina onnellisena.
Nyt hän saa olla oma itsensä. Se on hienoa.
Moni on samassa tilanteessa, ja Mina voi antaa heille toivoa.
Ja nyt he ovat taas yhdessä, ja se on tosi kova bändi.
On tosi vaikeaa elää rock'n rollia enää.
Rock on aikalailla soitettu. Missä ovat sen reunat? Missä ovat rajat?
Tämä näyttää sen reunat, ja niitä pitääkin koetella. Loistavaa työtä.
Se on varmasti ollut tosi rankkaa, etenkin meidän genremme parissa.
Sellaista ei paljon tapahdu. Hänelle täytyy antaa pisteet siitä.
Meillä on aina ollut vaikeuksia rumpalien kanssa.
Meillä oli ehkä kymmenen tai 11 rumpalia.
Kunnes lopulta löysimme täydellisen. Hän sopii joukkoon hyviin.
Veronica, Joey tässä. Tervetuloa perheeseen, hitto vieköön!
Kuulimme riittävästi. Rakastamme sinua.
Olen ainoa valintamme.
Mina, Joe ja Alan -
tekevät tätä kuolemaansa asti.
Ja minä myös! Haluan pysyä heidän kanssaan.
Olemme saavuttaneet valtavasti vuodessa.
Rakastamme toisiamme niin kovasti, ja musiikkia ja luovaa prosessia.
Kaikkea, mitä teemme. Me luomme myyttejä yhdessä, bändinä.
Olemme kuin The Doors. Yksi kaikkien ja kaikki yhden puolesta.
Kun päätimme tehdä "The Sound of Scarsin",
halusimme löytää sen tunteen, joka meitä inspiroi alkuun.
Tässä olemme nyt. Tätä musiikkia haluamme soittaa. Nämä tarinat haluamme kertoa.
Meidän tekemämme musiikki on kuin ayahuasca-köynnös.
Se antaa ihmisen kohdata demoninsa.
Olen pahoillani ystäväsi puolesta.
Tämä bändi pelasti henkeni. Olen ollut selvinpäin jo 14 vuotta.
Tässä levyssä ei ole kyse luovuttamisesta, vaan taistelemisesta.
Bändi on ollut tukenani, kun olen kokenut eroja, ystävän itsemurhan,
kun sain potkut töistä. Kaikkea, mitä "River Runs Redissä" kerrotaan.
Me jatkamme yhä, koska se koskettaa ja on pelastanut ihmishenkiä,
ja se auttaa ihmisiä edelleen.
Se saa meidät jatkamaan, se pitää meidät kiinni faneissamme.
Toivon, että voimme jatkaa niin kauan kuin se on mahdollista.
Elämäni ei ole nyt surullista. Olen hyvin onnellinen elämässäni.
Mutta olemme aina täällä kanssanne.
Aina minulle... Olette tehneet minulle niin paljon, kaikki nämä vuodet.
Minun sisareni.
Kyse on enemmästä kuin ystävistä ja bändissä olemisesta. Se on elämää.
Meidän elämämme ovat kietoutuneet yhteen. Me kaikki tiedostamme,
että se, mitä olemme yhdessä tehneet, on isompaa -
ja melkein tärkeämpää kuin mitään, mitä olemme tehneet erikseen.
Nämä kokoontumiset yhteen ovat tärkeämpiä kuin ymmärrämme.
Tässä on kyse perheestämme, LoA-perheestä.
En olisi uskonut, että tämä päivä koskaan tulisi.
Uskomatonta, että olemme päässeet tähän tilanteeseen.
Se on minulle ihan mieletöntä.
Joskus kun Joey soittaa minulle, ja näen hänen nimensä puhelimessani,
tajuan, että olemme puhuneet yhdessä -
tästä bändistä jo 30 vuotta.
Kun kuulen serkkuni Minan laulavan meidän elämästämme,
siitä, mitä olemme kokeneet,
siinä on kysymys ihmisten koskettamisesta.
Siinä on kyse muiden auttamisesta.
Se on palkitsevaa, ja siitä tunteesta Life of Agonyssa on kyse.
Ja niin se on aina ollut.
Meillä on isoja unelmia. Helvetin isoja unelmia.
Ja ne kaikki toteutuvat vielä.
Tekstitys: Paula Pohjanrinne