Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg har alltid følt meg litt annerledes, innesluttet, og ikke på en god måte.
Denne sorgen som jeg har under overflaten,
den kan overvelde meg når jeg minst aner det, selv når gode ting skjer.
Life of Agony er fra Brooklyn, New York.
I fjor ble deres hyllede debutalbum, "River Runs Red", sluppet.
Det var et veldig viktig album. "River Runs Red" sa noe
om selvmord
og hadde en intens, rå følelse i musikken, og i skapelsen av albumet.
Vi trengte det albumet da, og jeg tror at folk følte det.
Alt så ut til å gå rett vei for bandet.
De kunne blitt et vellykket rockeband som ble spilt på radio.
Bandet var klar for det nivået av suksess, men det var ikke jeg.
Jeg visste ikke da at man kunne sette en jævla kule i hodet, som Cobain.
De hadde gått hele runden og blitt et aktivt radioband.
"Soul Searching Sun" fenget og bandet begynte å etablere seg i den verdenen.
Og Keith sluttet.
Det fins ingen Keith. Keith var en løgn.
Keith var en sosial konstruksjon.
Keith var en plan om å komme ut av mishandlingen
hjemme under den tiden.
Så Keith var mest en løgn.
Alle inn i midten!
En siste jævla gang i New York, 1992!
Kom an! River Runs Red, for faen!
PINE
- Ekstremt fysisk eller mental lidelse - Voldsom kamp
Ja, kom til matmor! Hvem er det, er det fotografen?
Hvem er det? Filmer han?
Jeg har fått hormonbehandling i elleve år.
Det er en biologisk overgang, medisinsk også.
For seks-sju år siden var jeg absolutt mer ustabil enn jeg er nå.
Toni, bisken min,
har lært meg å betingelsesløst elske meg selv.
Det er så forvirrende.
Jeg heter vel Mina Caputo.
Jeg ble født som Keith Caputo av mine foreldre og leger.
Men jeg var innerst inne Mina Caputo.
Overgangen begynte for veldig lenge siden.
Vi er søskenbarn og vokste opp sammen,
så jeg har fulgt med lenge. Mye var annerledes med Mina.
Hun hatet Keith.
Film på!
Keith Caputo var veldig sint,
innesluttet,
og introvert som person.
-Hva er det, Keith? -Jævla rasshøl!
Dette er sjukt. Jeg elsker det!
-Hva er det med speilet? -Det blir kjempebra!
Jeg vet en bedre måte.
Så huset er hjemsøkt?
-Fins det ånder her? -Ja, det mest hjemsøkte huset i Jersey.
-Det føles galt. -Jeg tenkte: "Jeg vil ikke inn der!"
Dette er sprøtt!
Jeg får skjelvinger.
Herregud, har dere satt de jævla dukkene der?
Eller var det Leigh, den jævelen?
Jeg hadde en prinsesse Leia-dukke.
Jeg elsket flettene hennes.
Jeg elsket alt som var feminint. Jeg så på bestemor da hun sminket seg.
Hun pleide å ta leppestift på meg, og øyenskygge.
Hun sa: "Ikke si noe til bestefar!"
Og jeg sa: "Nei da!"
Jeg sloss med meg selv alt da.
Jeg så denne lille guttens kropp i speilet.
Men jeg følte kvinneligheten min tydelig.
Jeg vet innerst inne at jeg er en kvinne, født uten de kroppsdelene.
Det er så forvirrende. Folk forstår ikke.
VERDENSTURNÉ
Vi er alle sammen peppet foran konserter.
Der slipper vi løs den oppdemmede energien.
Kom an!
Det er lidenskapen min,
å spille foran et publikum som elsker oss.
Jeg blir helt gal på scenen.
Det er ikke egoet mitt. Jeg hører hjemme der. Jeg vil alltid gjøre det.
Selv om jeg må lide, spise mindre, leve annerledes,
så vil jeg holde på med musikk.
Jeg traff Joey først. Folk elsker Joe.
Folk kaller ham Skinny Joey Z.
Life of Agony har blitt en så stor del av våre liv, individuelt og kollektivt,
at vi ikke kan tenke oss livet uten det.
Peppet!
Jeg vil gjøre det igjen og igjen og igjen!
30 år har vi vært sammen. Vi tre er som en familie.,
Mina, Alan og jeg. Vi er uatskillelige.
Mina, eller Keith som han het da, var stille og holdt seg for seg selv.
Man visste ikke om han hadde det bra.
Vi så ikke en uke framover, langt mindre 30 år.
-Hva er klokken der? -Nesten halv tolv om natten.
Jeg er i England.
Du er utslitt. Øynene dine er små streker.
-Hvor skal du i morgen? -Vi er i Birmingham, England.
Jaså. Lykke til med konserten, jeg elsker deg!
-Jeg elsker dere. -Jeg savner deg.
Se på dette. Det er 31. oktober 1989.
"Life of Agony" er akkurat startet, og jeg og Michelle var tenåringer.
Ditt lille hode stikker opp!
Hva skal du være på halloween, Mishy? Hvem skal du være?
-Meg selv! -Skal du være deg selv?
-Hun skal være du. -Jaså? Det er vanskelig.
-Joey Z! -Skal du være Joey Z?
Når jeg er hjemme, er jeg beskytteren. Det er bare slik det er.
De føler at jeg ikke er der.
Du går glipp av talen min i elevrådet.
-Jeg er lei for det, skatt. -Og halloween.
Det er det vanskeligste med å være borte.
Jeg kan ikke tenke meg en situasjon
som den jeg opplevde som ung. Det er en helt annerledes følelse.
Pappa slet med alkohol.
Han trengte det hver dag, på grunn av jobben, svigerfamilien,
eller hva det enn var.
Han sa at han var nødt til å drikke.
Men alkoholen gjorde ham veldig sint.
Alle var voldelige, bestefar mot bestemor og Keith.
Det var overalt.
Jeg ble også voldelig, og ingen ville ha noe med meg å gjøre.
Jeg hadde mentale problemer, og emosjonelle problemer.
Jeg ble verbalt mishandlet, og fysisk mishandlet av bestefar.
De støtte meg bort og fikk meg til å føle meg skyldig.
De "tok seg av" meg.
Bestefar banket meg.
Joeys fulle pappa kunne begynne å slå ham uten grunn.
Det var et jævla kaos.
Husker dere scenen i Oksen fra Bronx ?
"Den er brent som et stykke kull!"
"Vil du ha din jævla biff?" Hun slenger den til ham.
De Niro velter bordet. Sånn var det annenhver jævla kveld.
Maten lå spredd ut over hele kjøkkenet.
Bestemor lå i et hjørne og ble sparket og slått.
Og jeg, en liten jævla tolvåring,
hoppet foran bestemor, for å beskytte henne.
Jeg ville beskytte henne fra slagene. Dette var livet mitt.
Og folk lurer på hvorfor jeg ikke føler for andre!
Begge foreldrene mine jobbet i skolen, og pappa hadde to jobber.
Han jobbet alltid. De var så opptatt.
Jeg og søsteren min var nøkkelbarn.
-Hvorfor hadde du kniven? -Jeg likte Rambo.
Jeg vet det, men at du fikk ha kniven! Fælt!
Alan tar artium der, han er stolt.
Jeg vokste opp i dette rommet.
Vennene mine kom hit sent iblant. Det fins en separat inngang.
Når foreldrene mine hadde lagt seg, så hengte vi her og hørte på musikk.
Her hengte alle. Det var ingen som så til oss.
Vi likte ekstrem musikk.
Den aggresjonen kokte innvendig, på grunn av det som skjedde hjemme.
Vi fikk den ut gjennom musikken.
Vi var områdets punkere.
Ikke stolte av det.
Vi knuste vinduer og bedrev hærverk.
Det var sånn vi var.
Jeg vil se hele taket rase ned!
Ser dere taket? Vi ødela hele stedet.
Vi var ulydige.
Det folk gjorde mot oss, gjorde vi mot andre.
Vi har vært beste venner hele livet.
Jeg har alltid elsket Mina.
Vi gjorde alt sammen. Jeg føler nesten at jeg har såret
brødrene, men ikke med vilje, siden de ikke fikk
like mye oppmerksomhet som Mina.
Vi hengte, vi sloss. Det var ofte voldsomt.
Jeg hadde en hammer, et skrujern eller en slaktekniv.
Ikke kom for nær!
Hvis jeg skulle følge noen hjem, hadde jeg en slaktekniv i lomma.
Hele livet mitt var preget av vold.
Hardcore og metal reddet oss.
Der kunne vi
få utløp for våre indre demoner, og det får vi fremdeles.
Ta en spasertur langs 62nd Street, der heavy metal bor!
L'Amour lå i et industriområde i byen.
Velkommen til L'Amour!
Man ble ranet når man prøvde å ta seg inn.
Det er proppfullt i kveld på L'Amour, og politiet er her og passer på
Blir det moshing?
Det er når man hopper fra scenen og håper at man lander mykt...
Vi vokste opp med L'Amour. Publikum var segregert.
Det fantes skinheads, nazi-skinheads, metalheads...
Hvis man var annerledes, så ble man pekt ut.
Om man var på et hardcorested, kunne man få bank.
Mina, jeg og Alan skulle se Slayer på L'Amour.
Stemningen var så brutal, husker jeg.
Man hjalp folk opp, om de ikke var drittsekker. Da tråkket man på dem.
Der var det tillatt å skade folk.
Man ble slått og slo tilbake.
Det var noen som slo folk med en kølle.
Jeg danset ikke. Jeg banket opp folk.
Så brutalt var det: utslåtte tenner, brukne bein, blodige ansikter...
Vi var en del av det.
Min første konsert var Biohazard på L'Amour.
Jeg hadde aldri sett maken. Kropper fløy kors og tvers.
Høyt, skittent, herlig!
Det var en øyeåpner. Jeg ble hektet på livemusikk etter det.
Alan og Joey kom til vår øvingslokale.
De ville bli våre roadier.
Joey hadde en Biohazard-trøye, som han hadde skrevet "Skinny Joey Z" på.
Jeg tenkte: "Han er utrolig!"
Vi var roadier for Biohazard.
Vi var fans, så vi hoppet fra scenen under konsertene.
Så gikk vi og byttet deres gitarer.
Det var et sånt miljø.
Mina var mindreårig da.
Så vi satte henne i en trommekasse.
Vi satte henne blant de andre kassene.
Og rett før konserten skulle begynne,
så åpnet vi kassen, og Mina hoppet ut og løp rundt.
Det var det vi gjorde i New York. Vi var sammen,
og vi slapp ut all aggresjonen.
Men etterpå håndhilste man og ble venn med en du nettopp hadde banket!
Noen av de første seriene jeg tegnet var veldig voldelige.
For det meste hevnhistorier som endte med en blodig massakre.
Det hjalp meg å komme ut av skallet mitt.
Ungdommer samlet seg rundt meg og ville se hvilke monster jeg tegnet.
Jeg fikk mange venner uten å måtte si et ord.
Der er skolen vi gikk på, den brenner. South Shore High School.
"Demented Retribution" var et band jeg sang i.
Han klipte av tissefanten sin.
Det hjalp meg å ikke være så isolert. Jeg antar at det er sånn jeg er.
Jeg tegner fortsatt åtte-ni timer i strekk, alene i dette rommet.
Jeg går inn i meg selv, og ferdes til mørke steder.
Foreldrene mine forsto ikke hva jeg gikk gjennom emosjonelt.
De tenkte ikke så mye på det. Jeg skadet ikke noen.
Jeg har alltid vært deprimert. Det går opp og ned, jeg sliter med det.
Jeg vet ikke hvorfor begge barna er deprimerte.
Vi er ikke deprimerte. Noen dager føler man seg nedfor, men ikke alltid.
-Ja, vi har et godt liv. -Ja.
Det er noe du blir født med, antar jeg. Årsaken var nok ikke oppveksten.
Dette hadde vi på "River Runs Red"-forsiden.
Bildene kommer til meg, og så tegner jeg dem.
Men det knytter an til temaet med oppskårne håndledd og selvmord.
For meg er selvmordstanker normale,
for jeg har også sånne tanker.
Jeg tenker at det er normalt. Har ikke alle det?
Jeg tegnet denne logoen, som skal forestille
puslespillet Life of Agony, altså fire personer.
Det der er nok Mina!
Pappa var ikke til stede, men han lærte meg mye.
Han lærte meg hva som er dårlig.
Det fins heroin, koks, ecstasy,
alle mulige dop.
Hadde jeg vokst opp hos far, hadde jeg vært død nå.
Vi hadde to hus. Mitt hus,
og ved siden av lå bestemor og bestefars hus,
der Mina vokste opp.
-Vi var alltid sammen. -Ja.
Han er en snill gutt.
Jeg bodde der fordi pappa var narkoman og mamma var død.
Tante Marilyn, Minas mamma, døde av en overdose heroin.
Hun tok heroin med Minas pappa Tony.
Mamma fant onkel Tony og tante Marilyn,
som var helt slått ut, mens Keith gråt i grinden sin.
Jeg lå i mammas mage da. Marilyn døde, og Tony klarte seg.
Det var fælt.
Moren hennes døde, så hun skulle overleve.
Hvis Marilyn hadde klart seg, hadde Mina dødd.
Når Keith, eller Mina, kom til oss,
17 måneder gammel, så kunne han bare si "un".
Han hadde ikke engang lært å snakke.
Jeg vet ikke engang om han hadde fått mat.
Hun visste ikke at moren hennes hadde overdoset, eller at far var narkoman.
Vi prøvde bare gi henne et godt liv.
Jeg har skrevet så mange sanger her, for jeg føler ro her.
Jeg går ut på piren, og ser på havet og leser.
Jeg kommer hit og har sex med folk.
Jeg røyker gress, og før drakk vi "Forties"!
Vi kom alltid hit om sommeren, og jeg blir sentimental nå.
Dette er den eneste delen av mammas liv,
som jeg har sett og rørt ved.
Jeg har ikke rørt håret hennes på lenge.
Stakkars mamma! Hun fikk ikke engang leve.
Stakkaren!
En del av henne lever i meg.
Det er derfor jeg er som jeg er.
Det fins sikkert flere grunner til at jeg er som jeg er.
Jeg tror ikke at det bare fins én grunn til hvorfor sånne som jeg fins,
som utfordrer bevissthetens forandrende tilstand,
og livets kjønnsløshet.
Jeg vokste opp i troen at bestemor var mamma, og senere lurte jeg på:
"Mamma, hvorfor bor du hos bestefar?
Og hvorfor kommer pappa bare og hilser på når jeg er syk?
Og hvorfor kommer han bare for å hente penger?"
De forsinket sannheten.
De ville beskytte meg, men jeg ble bare mer forvirret.
Det er nok derfor jeg sjelden stoler på folk,
Jeg stolte ikke engang på familien min.
Jeg hadde ingen trygg familie.
Det er min brors feil, alt.
Han var narkoman, det svarte fåret.
Husker du det? Det var broren min.
Folk kjenner seg igjen.
Tekstene og sangene
har så rå følelser i seg. Jeg tror hele deres liv og deres erfaringer,
blodet, svetten, tårene, smerten, kjærligheten, skjønnheten, alt er der.
Folk kan relatere til de platene.
Jeg også, jeg var en fan før jeg ble med i bandet.
Vi ville bare spille god musikk.
Alan klarte å fortelle om våre liv i sangtekstene.
Det var hans briljante skaperverk som virkelig snakket til våre fans.
Det gjorde Life of Agony til et kultband.
Vi var så nær og delte følelsene våre med hverandre.
Det Joey og Mina gikk gjennom
påvirket meg også. Vi sto hverandre så nær.
Det framgikk i tekstene mine.
"Nok av denne verden Nok blod i disse øyne
Så lei av dette livet
Det er på tide at jeg innser dette hat innenfra
Nok blod i øynene mine Kall det hva du vil
Kall det selvmord
Blås i hvordan du føler Jeg føler bare mitt sinn
Biter sammen tennene når jeg sover Så lei av dette livet"
Jeg tenker alltid på Minas stemme
når jeg skriver sanger og tenker på melodier.
Hun gir tekstene mine liv på en måte som jeg ikke kan.
Jeg ville ikke engang forsøke.
Hun er uvirkelig flink
til å gjøre tekstene mine til sine egne.
Når hun siden synger dem, så er de hennes.
Jeg husker den dagen da jeg spurte Mina om hun ville synge.
Jeg var introvert.
Jeg ville ikke at folk skulle se på meg. Jeg ville ikke se på noen.
Mina sa nei, men jeg sa: "Jeg har hørt deg synge mange ganger foran pianoet.
Bli med og prøv."
Hun gikk med på det, og ble med meg ned til lokalet.
Det var slik Life of Agony ble til.
Jeg ville ikke være i et rockeband. Jeg ville etterligne Nina Simone.
Mina plukket opp en boks insektmiddel og sang inn i den.
Jeg spilte i et garasjeband,
og Joey og Mina var med i et annet band.
Sånn ja!
Alan spilte tvers over gaten, og ble siden med i bandet vårt.
Da hadde vi endelig en bassist, og ble Life of Agony.
Alan kom på navnet, og sa at han hadde drømt det.
Vi er Life of Agony og skal få dere til å røre på dere!
Bandnavnet var nok det mørkeste jeg kunne komme på.
Vi begynte som et hardcoreband, men vi passet aldri inn der.
Folk så rart på oss.
Folk fattet ikke greien.
Vi var tunge og influert av hardcore, men vi stakk oss ut.
Vi fikk mye dritt i begynnelsen, av mange andre band.
Men publikum likte oss virkelig.
Vi spilte ofte på L'Amour på søndager.
Det tok to år før vi alene solgte ut stedet.
Jeg vet ikke hvorfor, men masse folk kom og så oss.
Den typen av sinne og angst
og voldelige familiesituasjoner, tente noe.
Det tente både bandene og alle som kom og så.
Vi ble større og større,
og store artister tok oss inn som forband.
Da begynte Roadrunner å bli interessert.
Det tok tid å overbevise Monte Conner om at han skulle signe oss.
Han var reservert og likte ikke sounden vår.
Keiths stemme var annerledes.
Jeg hadde aldri hørt noen som låt som Keith.
Jeg fattet det ikke riktig.
Så innså jeg at det gjorde bandet unikt.
Etter det forsto jeg dem helt.
Vi signet, og spilte inn "River Runs Red".
Den kom ut 12. oktober 1993.
Det albumet fikk bandet til å slå gjennom over natten.
Life of Agony hadde mer melodier
enn det som var akseptert i sjangeren.
De skapte noe nytt i hardcore-sjangeren.
Life of Agony skriver mye om personlige følelser...
Det er som en dagbok.
Bandets stil går ut fra hardcore,
men sangeren Keith Caputo tøyer sjangerens grenser.
Albumet skal være basert på ideen om selvmord.
-Det er slitsomt å prate om det. -Og modig.
Vi klarte det alene, uten hjelp fra noen.
Vi turnerte først i Europa.
Hva skjer? Hamburg, for faen!
Jeg hadde et telefonkort og skulle ringe fra en telefonkiosk.
Det var kanskje i Tyskland eller Polen.
Jeg håpte bare at jeg skulle komme fram.
Jeg frøs og skalv.
Det var nesten umulig å høre hva den andre sa.
Det var skremmende.
Det var skremmende, overveldende, vilt.
Det fikk et helt eget liv.
Forsiktig med hva du ønsker deg.
Jeg hadde ingen kontroll.
Det er stressende. Det er også givende,
men iblant er det et mareritt.
Under hele nittitallet, alt i starten, følte hun seg forvirret.
Hun følte seg ikke som en frontfigur.
Jeg ble opprørt visse kvelder, da publikum ikke reagerte.
De så kanskje på sangeren, og lurte på hva han gjorde.
"Sangeren står med ryggen mot oss!"
Jeg følte meg nødt til å gå ut hardere.
Da bandet fikk suksess, var jeg ikke forberedt på det.
Det var mange alfahanner omkring meg.
Jeg visste at hun pleide å gå på nattklubber utkledd som kvinne.
Men jeg visste ikke hvor avgjørende det var.
Jeg hengte med transseksuelle alt før jeg kom ut.
Sånn lærte jeg mer om meg selv,
gjennom disse transkvinnene som klubbet og jobbet som eskorter.
Jeg solgte dop til folk på klubbene, og holdt på som en gærning.
Alle kjente meg, men de visste ikke at jeg var transe.
Vi visste ikke engang hva en "transperson" var.
Tross at jeg levde ut min maskulinitet som gutt,
var det åpenbart
at jeg var veldig feminin, til å være gutt.
-Dette er en dildo. -Dette er broren min, Zamp.
Jeg ble med henne til en av klubbene som livvakt, med alle freaks overalt.
Og jeg gjorde klart at man ikke skal kødde med henne,
for da fikk man med meg å gjøre.
Jeg følte at jeg hadde en annen i meg, og jeg ville ikke vise det.
Det var hellig for meg.
Jeg ville ikke slippe henne ut. Jeg var veldig beskyttende.
Dette var vår første store festivalkonsert.
Jeg vet ikke hvorfor jeg hoppet ut i publikum.
De prøvde å ta sko mine. Det var på begynnelsen av turneen.
Jeg tenkte: "Jeg trenger skoene mine. Jeg må vekk herfra!"
Jeg så på masse videofilmer
med mine yndlingsband som spilte på store arenaer.
Å siden få spille på Dynamo i 1994, foran 92.000 personer!
De var helt gale.
Jeg hadde tårer i ansiktet.
Jeg hadde aldri følt maken. Jeg ville ikke forlate scenen.
Jeg visste at vi hørte hjemme der.
Det var som skjebnen.
Det skremte meg.
Det var kaos.
Jeg håpte at ingen skulle skade seg.
Og så døde noen under en konsert, og jeg ville slutte.
Alle mine redsler ble på sett og vis virkelighet.
Nå skal vi fortelle om en ung man som døde under en konsert i Brooklyn.
Det ble 18-åringens siste kveld. Han var på L'Amour for å se Life of Agony.
Det ble hans billett til døden.
Chris ble dyttet av vakter, og slo hodet. Han døde neste dag.
Dette er artikkelen om Chris Mitchell som døde etter vår konsert på L'Amour.
En vakt ble anklaget
for å ha kastet ham av scenen.
Men det viste seg å aldri ha hendt.
Det ble rettssak og vi ble innkalt
som vitner foran en jury.
Vakten dyttet ham tydeligvis ikke.
Vi holdt på å forlate scenen.
Og publikum gikk ut.
Men han var beruset og hoppet fra scenen, og ingen fanget ham.
Det var tydeligvis det som skjedde.
Etter det bestemte vi oss for at vi ikke ville at folk skulle skade seg.
Vi ville ikke at noen skulle dø.
Vi husker det ennå, og vi tenker på det når publikum blir altfor vilt.
Det skjer en hel del, men jeg føler at folk hjelper hverandre å komme opp.
Mina sier det til folk fra scenen.
En gutt sprakk skallen på en konsert, så ingen jævla stagediving!
Ta med en jævla hjelm da!
Albumet "Ugly" er det jeg liker minst.
Jeg husker alt som skjedde bandet da, og i livet mitt.
Det var nok min verste tid.
Å turnere da var vanskelig,
for jeg var rusfri.
Al, du drikker vel ikke øl?
Nei, du drikker ingenting.
Ikke stoff, ingen alkohol, 1994.
Jeg har aldri tatt stoff.
Men alle andre var høye under turneene.
Jeg følte meg ensom og innestengt.
Iblant følte jeg meg ikke delaktig.
Jeg gikk på college, og broren min var rundt 22 år. Det var 1995.
Jeg har mange lignende brev. Dette er et av dem.
"Jeg føler meg fortapt.
Jeg vet ikke i det hele tatt hvor jeg er på vei.
Jeg har blitt innadvendt, og det har gjort alt verre.
Problemene i bandet gjør meg trist, suicidal og nummen."
Jeg følte meg ikke bra, og ville ikke være med.
Jeg ville helst at de skulle finne meg hengende i et hotellrom.
Det var så mørk jeg følte meg.
Jeg hadde sånne fantasier når jeg hadde det som dårligst.
Jeg tenkte iblant bare: "Hvorfor?"
Jeg vet ikke hvorfor det gikk så langt at jeg tenkte sånn.
Jeg kjente ham ikke da. Da vi møttes,
så lå det bak ham.
Hun var den eneste som jeg kunne være meg selv med.
Jeg følte meg ensom i livet før jeg traff Crissy.
Begge sliter. Det er som det er.
Vi må holde styr på hverandre. Vi må holde oss i skinnet.
Datteren min gjør oss gladere enn vi var før. Det føles lettere nå.
Vi var overlykkelige da vi fikk henne.
Hun er så naturlig glad.
Hun er fornøyd og glad.
Et selvportrett!
Jeg hadde kjent dem lenge.
Joey var kjempesnill. Mina og jeg,
vi ble venner med en gang.
Jeg kjente Alan minst av alle.
Jeg kjente ikke ham da. Mina var kameraten min.
Hun kom hjem til meg og sa at hun ville slutte i Life of Agony.
Jeg begynte å skrike at hun var gal om hun gjorde det.
De hadde akkurat sluppet sitt tredje album. Jeg sa at hun ikke fikk slutte.
Jeg tok en masse kokain og OxyContin.
Jeg var på vei mot døden, og tenkte: "Nå kommer jeg aldri ut.
Jeg får aldri leve livet mitt ordentlig."
Jo eldre jeg blir, desto mer lurer jeg på hva jeg skal gjøre med livet mitt.
Hvor jeg er på vei.
Hun var ulykkelig.
Hun kunne ikke fortsette sånn.
Jeg kjøpte en pistol og skjøt
med den inne, på alt mulig.
Jeg puttet den i munnen og trykket av.
Det var alvorlig. Plateselskapet og bandet forsto ikke det.
Vi spilte på Irving Plaza.
Det var utsolgt. Neste morgen ringte hun og sa: "Jeg orker ikke mer."
Jeg sa: "Ok." Det var vår korteste samtale.
Jeg skrek ikke...
Man kan ikke tvinge noen. Jeg visste at det var noe som ikke stemte.
Hun sa bare: "Jeg føler meg ikke bra. Jeg orker ikke lenger."
Det var tungt da Mina sluttet etter at "Soul Searching Sun" hadde kommet.
Det var så dårlig timing.
Alt så så bra ut for oss,
og det bare forsvant på en dag.
Det var et fantastisk album. "Weeds" ble spilt på radio.
Alt gikk rett vei.
De hadde en ny sound.
Nå hadde de muligheten
til å bli et riktig stort band.
Det var vanskelig å akseptere.
Jeg lå og gråt i flere dager.
Jeg ble dypt deprimert.
Jeg elsker søskenbarnet mitt uansett, og jeg prøvde å forstå.
Men jeg var også sint.
Når Joe blir overveldet, hvis for eksempel Life of Agony
tas fra ham, så stirrer han inn i veggen.
Han tar ikke ut det på noen. Han blir bare stille.
Men han har lært å håndtere sånt.
Jeg vet ingen som håndterer ting så bra som Joey.
Han kan stenge av alt negativt, og bare fokusere på det positive.
Vi er overlevere. Man gir ikke opp.
Det var et blad som hadde oss på forsiden,
og i samme blad søkte vi ny sanger.
På den tiden
gjorde vi alt for å holde fast på Life of Agony.
Vi gjorde det jævlig bra og tok inn Whitfield Crane på sang.
Jeg var med i Life of Agony 1998. Det var viktig for meg.
Det var en utfordring hver dag. Det var forståelig.
De tok en sanger fra Ugly Kid Joe, som var kjente for to popsanger.
De har lojale fans, og der sto jeg midt på scenen!
Alle sto med hendene i kors. Jeg var nødt til å vise hva jeg kunne.
Neste sang heter "River Runs Red".
Etter det følte jeg at kunne gjøre alt!
Vi kom på føttene igjen. Vi spilte på Ozzfest og turnerte med Megadeth.
Vi spilte på store festivaler. Det var som om ikke noe hadde hendt.
På overflaten fungerte det. Men følelsen av å gjøre det uten Mina
var ikke den samme. Jeg savnet henne.
Whitfield er utrolig flink, men det føltes ikke som Life of Agony.
Life of Agony er Minas følelser når hun synger.
Vi var nødt til å finne oss selv.
Jeg hadde mistet vennene mine og bandet mitt.
Jeg flyttet hjem igjen. Jeg var ødelagt.
For meg begynte det med at Mina forlot LoA.
Det føltes ikke som samme band. Det var et langsomt forfall,
som rev meg i filler.
Det påvirket vennskapet vårt. Det var slitsomt.
Vi var nødt til å være fra hverandre,
for siden å kunne gjenforenes.
Det var slitsomt for meg.
I et par år sto vi ikke nær hverandre.
Jeg vet ikke om vi hadde kontakt i det hele tatt.
Se, her jeg har skrevet en tekst.
"Jeg er helt nummen Vet ikke hva jeg gjør her
På egen hånd Alle rundt meg er av glass
Jeg kan ikke elske Jeg vet ikke hva det betyr
Kukken min er mitt våpen Den er mitt selvmord"
Jeg husker da jeg levde som gutt.
Da skulle man gifte seg.
Man ville ha hund og barn og alt det der.
Det var aldri min greie.
Å leve som feminin og uttrykke det,
det er min eneste måte å leve på.
Mange jeg har møtt vil være med en som jeg.
De vil kjenne denne kroppen,
men de vil gjøre det i hemmelighet.
De kan ikke vise meg for familien sin.
Det skal være hemmelig.
Det blir slitsomt etter noen år.
"Hjelp meg å vokse og ha det bra
Mor, jeg vil bo i livmoren din"
Det er narkotanker.
Østrogen og østradiol
fordeler blod til alle ønskelige områder i kroppen.
Det er et kraftig stoff.
Jeg har hatt stunder der sprøyten har vært halvveis inne,
fordi jeg tenkte på hvordan foreldrene mine led.
Jeg kjente ikke faren min.
Han falt ned trappen.
Jeg ringte sykebilen og dro ut sprøytene.
Hånden hans så ut som en halv grapefrukt, for han hadde koldbrann.
Jeg ville ikke prate med ham.
Han kom hjem og sa: "Jeg vil bli kremert når jeg dør."
Og en uke senere
ble han funnet på et hotell.
Jeg måtte identifisere liket.
Jeg la meg ned ved siden av ham, og så hvordan de rettet ham ut.
Det var den mest styrkende opplevelse
jeg noensinne har hatt.
Det var pappaen min!
Jeg vet at han fikk fred, for han led.
Det føltes logisk da.
Væsker begynte å renne ut av nesen og munnen hans.
Det må ha vært vondt.
Ansiktet var ødelagt, for han hadde ligget der i mange timer.
Det var ikke noe ansikt igjen.
Da jeg la meg ved siden av ham, kjente jeg hvordan sjelen hans forlot kroppen.
Da ville jeg ikke lenger dø.
I begravelsen kom Alan dit, og vi pratet.
Vi nærmet oss hverandre straks vi så hverandre igjen.
Vi savnet hverandre så mye.
Det var da som Life of Agony ble et band igjen.
Vi betydde så mye for hverandre.
Vi ville oppleve store ting igjen.
De fleste sangene på "The Broken Valley" handlet om fars død.
Det ble albumets tema.
Da Mina mistet min onkel Tony,
var det trist for så mange.
Jeg begynte å tenke på min egen pappa.
Jeg måtte forandre en del ting.
Gå til sikkerhetskontrollen hvis du har mistet noe.
Det var mange korte lunter da vi vokste opp.
Iblant hatet jeg da jeg hørte at noen kom.
Det var skummelt da han kom hjem om kvelden.
Han var som oftest alt full.
Det gjorde ham sint og voldelig.
Alle har vi våre grenser. Når det lyser rødt, så hender noe.
Han husker ikke mye av hva som skjedde.
Men jeg ser at han er ærlig.
Han er lei seg for at han mistet oss.
Hei, pappa!
-Jeg vil ikke bare gå rett inn. -Bare kom du!
-Er du sikker? -Ja, absolutt.
Jeg ble født i 1945 i Brooklyn.
Far drakk. Han var baker og jobbet hardt, og ble lenge i baren.
Han satte meg på en barstol,
ropte på bartenderen, og bartenderen ga meg et snapsglass
med litt whisky i.
Ja, det gjorde man da!
Så jeg satt og sippet whisky.
-Hvor gammel var du? -Han måtte løfte meg opp!
Jeg var gammel nok til å gå over Broad Street uten å bli påkjørt.
Da far drakk, ble han i dårlig humør.
Det var noe som gikk galt og fikk ham til å bli sånn.
Det fantes mange gjenger i Brooklyn på den tiden.
Hvis man tro feil, så kunne det ende ille.
En gang stilte de meg mot veggen.
Jeg ble rasende og slo dem ned alle sammen.
Jeg kunne ikke tro at jeg hadde så mye sinne,
inni meg, som ble sluppet ut.
Det var miljøet og datiden som presset meg til det.
Han har nok dårlig samvittighet.
Han kunne ikke kontrollere vreden sin.
Sinnet føltes aldri bra.
Det føltes aldri bra.
Da kunne jeg ikke kontrollere det.
Og jeg prøvde virkelig å forstå...
...virkeligheten.
Jeg klarte ikke å få meg selv til å våkne opp.
Jeg klarte det ikke.
Det er tapte år. Det kan jeg ikke endre på.
De er borte. Det gjør vondt.
Han mistet fatningen og vi begynte å krangle.
Vi var mange som var innblandet.
Bestefar slo faren min
med en sykkel, så han fikk et skallebrudd.
Far falt og slo ansiktet, og det var blod overalt.
Jeg så alt. Det var etter det at far måtte flytte ut.
-Jeg ville ikke flytte fra dere. -Jeg vet det.
Det er det vanskeligste jeg har gjort.
Han følte at han hadde mistet oss. Å miste barna sine...
Unnskyld.
-Jeg er 74 år gammel. -Jeg vet det.
Jeg fyller snart 75.
Jeg må manne meg opp til dette.
Jeg sier at alt er bra, og jeg elsker ham.
Jeg vil si dette mens du lever.
Jeg vil ikke si dette når du ligger død.
-Jeg vet det. -Jeg elsker deg og har alltid gjort det.
Den amerikanske drømmen om et familieliv, den mistet jeg.
Jeg husker da han traff barna mine.
Han ble hysterisk og gråt. Alle gråt.
Barna var forvirret. De var små.
Men de fikk treffe bestefar, på ordentlig!
Han var helt knust.
Han var så glad over at han fikk treffe barnebarna sine.
Det var et herlig øyeblikk.
De er min største kjærlighet.
Jeg ville gjøre alt for dem.
Det får meg til å begynne å drømme igjen.
Jeg vil at de skal få et liv som jeg ikke fikk.
Jeg skal hjelpe dem med det.
Man glemmer aldri, men samtidig
må man finne sin indre harmoni
og slippe visse ting.
Han er frisk nå, og er kunstner.
Han har funnet livsgleden sin, den som foreldrene hans i Brooklyn
ikke lot ham gjøre.
Det former en som person.
Vi forandrer ting hele tiden. Vi forhindrer overgrep.
Vi vil forhindre sånt, for det skaper dårlige mennesker.
Man trenger noe som slipper ut sånne følelser; musikk eller kunst.
-Når drar du bort igjen? -Nå på tirsdag.
-Når kommer du tilbake? -Snart, jeg lover.
Hva er dette for kjærlighetsfest?
Jeg vil være med!
-Gikk det bra? -Ja.
Hei, mamma!
Brun farin. Eller honning. Det blir bra.
-Så mye. -Kaffe?
-Så mye kaffe? -Så mye penis!
Nei...
-Det er klart jeg sier sånt! -Klipp det bort!
Tror du at jeg er stygg i munnen?
-All min banning kommer fra henne! -Det er ikke sant!
-Alle penisvitsene... -Det har jeg hørt!
-Jaså? -Alle libidovitsene...
-Hennes feil! -Jeg er gammel nå!
Klå på ræva og puppene? Hennes feil!
Fotfetisj? Hennes feil!
Vent litt! Jeg fikser tåneglene mine...
-Vakre føtter! -Ja.
-Får jeg se dem? -Nei, ikke nå.
Jeg har ikke fikset tærne...
Jeg nekter å vise føttene i dag!
Hun ødela meg!
Ja, jeg pleide å kjærtegne deg med føttene!
-Så var det kjørt. Hun pleide å røre meg! -Nei!
-Jeg var i himmelen! -Herregud! Det er ikke sant!
-Det var et fint overgrep, ikke dårlig! -Jeg vil ikke høre på dette!
-Han snakker bare... -Ha det, tante Ro!
Da jeg fikk høre at Mina ville tiltales Mina,
var vi på vei til en øvelse med Life of Agony.
Hun så på meg og sa: "Jeg har byttet navn nå.
Jeg heter Mina Caputo nå."
Nå var det slutt på: "Hei, Keith."
Hun var bare Mina nå.
Klipp bort alle ganger hun sier "han".
-Jeg sa... -Hun var flink før.
Jeg visste at du ville bli sint.
-Nei, men det er irriterende. -Jeg vet det. Jeg vet det.
Hva vet du om det, med dine røde briller?
Mine røde briller?
Jeg savner søskenbarnet mitt.
Jeg føler at hun forandret forholdet sitt til familien.
Det er hennes ansvar, ikke vårt. Vi aksepterer henne.
Jeg liker ikke å hakke på folk.
-Du gjorde nettopp det! -Ja, jeg var nødt til å fortelle dem det.
Jeg har alt fortalt dem det.
-Det gjør ingenting. -Unnskyld.
Det gjør ingenting. Jeg er både og. Jeg er mer forvirret enn du.
-Nei, det er du ikke. -Jo.
Du var en "han" så lenge.
Så for min glemske hjerne er det vanskelig.
Men jeg aksepterer deg og elsker deg.
Det forandrer ikke følelsene mine.
Om jeg sier feil, så er det fordi jeg er 68 år og senil!
-Hvis jeg fikk være mer med deg... -Jeg er så forvirret!
Hvis jeg fikk omgås mer med deg, så ville jeg si "han" mindre.
Jeg elsker Mina dypt.
Under den øvelsen sa hun ikke:
"Hei, jeg heter Mina!"
-Det var Alan som fant ut... -Hvordan hun kom ut?
Vi skulle akkurat gå på scenen i Europa.
Det var nok den siste konserten.
Og arrangøren som skulle presentere oss,
kom og sa til meg:
"Skal jeg si at det er deres siste konsert?"
Jeg sa: "Hvorfor?"
Han sa: "Har du ikke hørt det?"
Jeg sa: "Hva da"? Og da viste han meg alle hardrock-sider,
der det sto at Mina hadde kommet ut.
Så fortsatte turneen.
Sengene våre sto inntil hverandre, men ingen pratet om det her.
Da jeg var på Facebook, så begynte jeg å leve ut det feminine.
Jeg ble mer og mer hatet.
En dag så skrev noen slemme ting om meg,
og da gikk jeg ut med det.
"Jeg er transseksuell og stolt av det.
Faen ta dere!" Jeg var klar til å gi opp karrieren.
Jeg var klar til å gi opp familie og venner.
Vi spilte ferdig den kvelden, og jeg prøvde å pusle sammen hele bildet.
Jeg hadde merket meg visse ting.
Når vi gikk av scenen,
ville jeg prate med henne.
Det var vanskelig å fortelle for kameratene sine,
at man har tenkt å kjøre fullt ut, for faen.
"Jeg slipper henne ut. Jeg orker ikke mer.
Enten setter jeg en kule i hodet, for jeg orker ikke leve mer
slik de ønsker."
Jeg ble først såret.
Etter alt vi hadde gått gjennom sammen,
så fikk jeg vite det sånn. At hun ikke følte at hun kunne
snakke med meg om det.
Alle som ikke går gjennom det vi gjør,
kan ikke forestille seg hvordan det føles.
Jeg led, jeg var redd...
"Jeg var redd for hva du ville si."
"Når har jeg noensinne dømt deg?"
Jeg sa at jeg hadde villet vite det.
Så forsto vi hverandre.
Al og jeg kommer fra ulike familier,
men han er familien min.
Det fins folk som jeg er slekt med, som ikke har vist
et fnugg av vilkårsløs kjærlighet.
Men det gjør vennene mine nå.
Da hun kom ut, så visste vi ikke om bandet kunne fortsette.
Men jeg visste at hun var lykkelig.
I begynnelsen var det mer skremmende enn styrkende.
Nå føler jeg meg styrket.
Jeg har motet til å bli hatet og mislikt.
Hva er din jævla historie?
Jeg er ikke redd for folks dumme meninger
om hvordan jeg lever.
Slutt å glo på meg, ellers trykker jeg puppene i ansiktet ditt!
Det beste for de som angripes for dette,
er å ignorere det. For med tiden,
vil haterne forsvinne. Alt på jorden utvikles.
Jeg ber Mina la være å høre. Deres stemmer spiller ingen rolle.
Jeg brydde meg ikke, men hun glodde på meg.
Jeg sa: "Hva er det du vil?
Hvorfor stirrer du på meg?
Hvis du ikke liker meg, dra til helvete! Ikke ødelegg min kveld!"
Noen vil aldri forstå det.
Vi trodde ikke at vi kunne fortsette.
Jeg fikk en telefon fra vår bookingagent som sa at vi kunne få spille i Belgia.
Jeg ringte rundt og spurte om alle ville.
Alle ville. Ingen visste hvordan det ville gå.
Vi ga oss ut og sa: "Hun er vår venn. Det er hennes valg.
og vi skal gjøre det sammen."
I det øyeblikket, under konserten,
følte jeg at sangene betydde mer enn noensinne.
Det var så mye følelser.
Publikum var så mottagelig.
Det gikk kjempebra og det ga oss håp.
"Vi kan fortsette med dette!"
Mina kom ut av skallet. Hun er en utrolig frontfigur.
Hun vil virkelig være det.
Slik så jeg henne ikke før.
Fra det øyeblikket har jeg følt meg bedre og bedre.
Jeg angrer ingenting.
Fantastisk, Også som hennes venn.
Hva jeg enn gikk igjennom med bestefar, så spiller det ingen rolle nå.
Han gjorde sitt beste.
Vi tilga og elsket hverandre før han forlot oss.
Det som ikke dreper deg, gjør deg sterkere.
Å se Mina glad er herlig.
Hun er seg selv nå. Det er fint.
Hun gir nok mange mennesker håp.
Og nå spiller de sammen igjen, det er utrolig!
Det er vanskelig å leve ut rockemyten helt.
Rocken har spilt ut sin rolle. Hvor går grensene?
Her går noen grenser, og de må utfordres. Så godt jobbet!
Det kan ikke ha vært enkelt i sjangeren vår.
Det skjer ikke ofte, så det var sterkt av henne.
Vi har aldri funnet en trommis.
Vi har hatt ti eller elleve stykker.
Men nå har vi funnet den perfekte. Hun passer så godt inn.
Veronica, dette er Joey. Velkommen til familien, for faen!
Vi har hørt nok. Vi elsker deg.
Du er vårt eneste valg.
Mina, Joe og Alan,
de vil holde på til de dør.
og jeg også! Jeg står ved deres side.
Vi har gjort så mye på ett år.
Det er så mye kjærlighet for hverandre, og for det vi holder på med.
For alt vi gjør. Det er som om vi skaper mytene nå.
Vi er som The Doors. En for alle, alle for en.
Da vi skulle gjøre "The Sound of Scars",
ville vi finne inspirasjonen vi hadde i begynnelsen.
Dette er oss nå. Dette er musikken vi vil spille.
Musikken vi skaper er som ayahuascaplanten.
Den lar oss ta er oppgjør med demonene våre.
Jeg er så lei for kameraten din.
Dette bandet reddet livet mitt. Jeg har vært rusfri i 14 år.
Denne platen handler ikke om å gi opp, men om å kjempe.
Dere har alltid vært der når jeg har gått gjennom relasjoner, venners selvmord,
å miste jobben, all dritten som "River Runs Red" tar opp.
Vi er fremdeles her takket være at det reddet så mange liv,
og fortsetter å gjøre det.
Det er det som gjør at vi fortsetter. Derfor er fansen her fortsatt.
Jeg vil fortsette så lenge det går.
Livet mitt er ikke trist nå. Jeg er veldig glad for livet mitt.
Men vi er alltid her med dere.
Alt dere har gjort for meg, i så mange år.
Søsteren min!
Det er mer enn bare venner og et band. Det handler om livet.
Våre liv henger sammen. Vi skjønner alle
at det vi har gjort sammen
er viktigere enn det vi har gjort alene.
Det er viktigere enn vi tror å treffes.
Det handler om familien vår, LoA.
Jeg ville aldri trodd at denne dagen skulle komme.
Jeg forstår ikke at vi har nådd hit.
Det er helt jævla utrolig.
Iblant ringer Joey meg. Da ser jeg navnet hans,
og innser at vi har pratet sammen
om dette bandet i 30 år.
Å høre min kusine Mina synge om våre liv,
om hva vi har gått gjennom,
det handler om å komme nær andre.
Det handler om å hjelpe andre.
Det er så givende, og det er det Life of Agony handler om.
Det har alltid vært det.
Vi har jævlig store drømmer.
Og dem skal vi oppnå.