Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag har alltid känt mig lite annorlunda, innesluten, och inte på ett bra sätt.
Den här sorgen som jag har under ytan,
den kan ta musten ur mig när jag minst anar det, även när bra saker händer.
Life of Agony är från Brooklyn, New York.
Förra året släpptes deras hyllade debutalbum, "River Runs Red."
Det var ett väldigt viktigt album. "River Runs Red" sa något
om självmord
och hade en intensiv, rå känsla i musiken, och i skapandet av skivan.
Vi behövde den skivan då, och jag tror att folk kände det.
Allt verkade röra sig åt rätt håll för bandet.
De verkade kunna bli ett framgångsrikt rockband som spelades på radio.
Bandet var redo för den nivån av framgång, men det var absolut inte jag.
Jag visste inte då att man kunde sätta en jävla kula i sitt huvud, som Cobain.
De hade gått varvet runt och blivit ett aktivt radioband.
"Soul Searching Sun" slog igenom och bandet började etablera sig i den världen.
Och Keith slutade.
Det finns ingen Keith. Keith var en lögn.
Keith var en social konstruktion.
Keith var en plan att komma ur misshandeln
hemma under den tiden.
Så Keith var mest en lögn.
Alla in i mitten!
En sista jävla gång i New York, 1992!
Kom igen! River Runs Red, för fan!
PLÅGA
- Extremt fysiskt eller mentalt lidande - Våldsam kamp
Ja, kom till matte! Vem är det, är det fotografen?
Vem är det? Filmar han?
Jag har fått hormonbehandling i elva år.
Det är en biologisk övergång, och även en medicinsk.
För sex, sju år sedan var jag absolut mer instabil än vad jag är nu.
Toni, min vovve,
har lärt mig att villkorslöst älska mig själv.
Det är så förvirrande.
Jag heter väl Mina Caputo.
Jag föddes som Keith Caputo av mina föräldrar och läkare.
Men jag var innerst inne Mina Caputo.
Övergången började för väldigt länge sedan.
Vi är kusiner och växte upp ihop,
så jag har följt med länge. Mycket var annorlunda med Mina.
Hon hatade Keith.
Filma på!
Keith Caputo var väldigt arg,
innesluten,
och introvert som person.
-Vad är det, Keith? -Jävla idiot!
Det här är sjukt. Jag älskar det!
-Vad är det med spegeln? -Det där blir jättebra!
Jag vet ett bättre sätt.
Så huset är hemsökt?
-Finns det andar här? -Ja, det mest hemsökta huset i Jersey.
-Det känns inte bra. -Jag tänkte: "Jag vill inte in där!"
Det här är galet!
Jag får rysningar.
Herregud, har ni satt de där jävla dockorna där?
Eller var det Leigh, den jäveln?
Jag hade en prinsessan Leia-docka.
Jag älskade hennes flätor.
Jag älskade allt som var feminint. Jag såg på min mormor när hon sminkade sig.
Hon brukade sätta läppstift på mig, och ögonskugga
Hon sa: "Säg inget till morfar!"
Och jag sa: "Nej, då!"
Jag kämpade med mig själv redan då.
Jag såg den här lilla pojkens kropp i spegeln.
Men jag kände min kvinnlighet tydligt.
Jag vet innerst inne att jag är en kvinna, född utan de kroppsdelarna.
Det är så förvirrande. Folk förstår inte.
VÄRLDSTURNÉ
Vi är allihop peppade inför konserter.
Där släpper vi loss den uppdämda energin.
Kom igen!
Det är min passion,
att spela inför en publik som älskar oss.
Jag blir helt galen på scen.
Det är inte mitt ego. Jag hör hemma där. Jag kommer alltid att göra det.
Även om jag måste lida, äta mindre, leva annorlunda,
så kommer jag att hålla på med musik.
Jag träffade Joey först. Folk älskar Joe.
Folk kallar honom Skinny Joey Z.
Life of Agony har blivit en så stor del av våra liv, individuellt och kollektivt,
att vi inte kan tänka oss livet utan det.
Peppad!
Jag vill göra det igen och igen och igen!
Trettio år har vi varit tillsammans. Vi tre är som en familj.,
Mina, Alan och jag. Vi är väldigt nära.
Mina, eller Keith som han hette då, var tyst och höll sig för sig själv.
Man visste inte om han mådde bra.
Vi såg inte en vecka framåt, än mindre trettio år.
-Vad är klockan där? -Nästan halv tolv på natten.
Jag är i England.
Du ser trött ut. Dina ögon är små streck.
-Vart ska ni imorgon? -Vi är i Birmingham, England.
Jaså. Lycka till med spelningen, jag älskar dig!
-Jag älskar er. -Jag saknar dig.
Kolla det här. Det är 31 oktober 1989.
"Life of Agony" har precis grundats, och jag och Michelle var tonåringar.
Ditt lilla huvud sticker upp!
Hur ska du klä ut dig på halloween, Mishy? Vem ska du vara?
-Mig själv! -Ska du vara dig själv?
-Hon ska vara du. -Jaså? Det kommer att bli svårt.
-Joey Z! -Ska du vara Joey Z?
När jag är hemma, är jag beskyddaren. Det är bara så det är.
De känner att jag inte är där.
Du kommer att missa mitt tal i elevrådet.
-Jag är ledsen, älskling. -Och halloween.
Det är det svåraste med att vara borta.
Jag kan inte tänka mig en situation
som den jag upplevde som ung. Det är en helt annorlunda känsla.
Min pappa kämpade med alkohol.
Han behövde det varje dag, på grund av jobbet, släktingarna,
eller vad det än var.
Han sa att han var tvungen att dricka.
Men alkoholen gjorde honom väldigt arg.
Alla vara våldsamma, till och med min morfar, mot mormor och Keith.
Det var överallt.
Jag blev också våldsam, och ingen ville ha med mig att göra.
Jag hade mentala problem, och emotionella problem.
Jag blev mentalt misshandlad, och fysiskt misshandlad av farfar.
De stötte bort mig och fick mig att känna mig skyldig.
De "tog ju hand om" mig.
Min morfar spöade skiten ur mig.
Joeys fulla pappa kunde börja slå honom utan anledning.
Det var ett jävla kaos.
Minns du scenen i Tjuren från Bronx ?
"Den är bränd som en bit kol!"
"Vill du ha din jävla biff?" Hon slänger den åt honom.
De Niro vänder upp och ner på bordet. Så var det varannan jävla kväll.
Maten låg utspridd över hela köket.
Mormor låg i ett hörn och blev sparkad och slagen.
Och jag, en liten jävla tolvåring,
hoppade framför mormor, för att skydda henne.
Jag skulle skydda henne från slagen. Det här var mitt liv.
Och folk undrar varför jag inte känner för andra!
Båda mina föräldrar jobbade i skolan, och pappa hade två jobb.
Han jobbade jämt. De var så upptagna.
Jag och min syster var nyckelbarn.
-Varför hade du kniven? -Jag gillade Rambo.
Jag vet, men att du fick ha kniven! Hemskt!
Alan tar studenten där, han är stolt.
Jag växte upp i det här rummet.
Mina vänner kom hit sent ibland. Det finns en separat ingång.
När mina föräldrar hade gått och lagt sig, så umgicks vi här och lyssnade på musik.
Här hängde alla. Det var ingen som kollade oss.
Vi gillade extrem musik.
Den där aggressionen kokade inombords, på grund av vad som hände hemma.
Vi fick ut den genom musiken.
Vi var områdets punkare.
Inte stolta sådana.
Vi pangade fönster och hade sönder saker.
Det var sådana vi var.
Jag vill se hela taket rasa in!
Ser du taket? Vi förstörde hela stället.
Vi var olydiga.
Det som folk gjorde med oss, förde vi vidare på andra.
Vi har varit bästa vänner hela livet.
Jag har alltid älskat Mina.
Vi gjorde allt ihop. Jag känner nästan att jag har sårat
mina bröder, fast inte med flit, eftersom de inte fick
lika mycket uppmärksamhet som Mina.
Vi umgicks, vi slogs. Det var ofta våldsamt.
Jag hade en hammare, en skruvmejsel eller en slaktkniv.
Kom inte för nära!
Om jag skulle följa någon hem, hade jag en slaktkniv i fickan.
Hela mitt liv var präglat av våld.
Hardcore och metal räddade oss.
Där kunde vi
få utlopp för våra inre demoner, och det får vi fortfarande.
Ta en promenad längs 62nd Street, där heavy metal är på riktigt!
L'Amour låg i ett industriområde i stan.
Välkommen till L'Amour!
Man blev rånad när man försökte ta sig in.
Det är proppfullt ikväll på L'Amour, och polisen är här och kollar läget.
Blir det moshing?
Det är när man hoppar från scenen och hoppas att man landar mjukt...
Vi växte upp med L'Amour. Publiken var segregerad.
Det fanns skinheads, nazist-skinheads, metalheads...
Om man var annorlunda, så pekades man ut.
Om man var på ett hardcoreställe, kunde man få spö.
Mina, jag och Alan skulle se Slayer på L'Amour.
Stämningen var så brutal, minns jag.
Man hjälpte folk upp, om de inte var idioter. Då trampade man på dem.
Där var det tillåtet att skada folk.
Man blev slagen och slog tillbaka.
Det var någon som slog folk med en klubba.
Jag dansade inte. Jag spöade folk.
Så brutalt var det: utslagna tänder, brutna ben, blodiga ansikten...
Vi var en del av det.
Min första konsert var Biohazard på L'Amour.
Jag hade aldrig sett nåt liknande. Kroppar flög kors och tvärs.
Högt, smutsigt, underbart!
Det var en ögonöppnare. Jag fastnade för livemusik efter det.
Alan och Joey kom till vår replokal.
De ville bli våra roddare.
Joey hade en Biohazard-tröja, som han hade skrivit "Skinny Joey Z" på.
Jag tänkte: "Han är grym!"
Vi roddade åt Biohazard.
Vi var fans, så vi hoppade från scenen under spelningarna.
Sedan gick vi och bytte deras gitarrer.
Det var en sådan miljö.
Mina var minderårig då.
Så vi satte henne inuti en trumlåda.
Vi ställde henne bland de andra lådorna.
Och precis innan spelningen skulle börja,
så öppnade vi lådan, och Mina hoppade ut och sprang runt.
Det var det vi gjorde i New York. Vi var tillsammans,
och vi släppte ut alla aggressioner.
Men efteråt skakade man hand och blev vän med någon man nyss hade spöat!
Några av de första serierna jag ritade var väldigt våldsamma.
Mestadels hämndhistorier som slutade med någon blodig massaker.
Det hjälpte mig att komma ut ur mitt skal.
Ungar trängdes runt mig och ville se vilka monster jag ritade.
Jag fick många vänner utan att behöva säga ett ord.
Där är skolan vi gick i, den brinner. South Shore High School.
Demented Retribution var ett band som jag sjöng i.
Han klippte av sin pillesnopp.
Det hjälpte mig att inte vara så isolerad. Jag antar att det är så jag är.
Jag tecknar än idag åtta, nio timmar i sträck, ensam i det här rummet.
Jag går in i mig själv, och färdas till mörka platser.
Mina föräldrar förstod inte vad jag gick igenom känslomässigt.
De tänkte inte så mycket på det. Jag skadade ju inte någon annan.
Jag har alltid varit deprimerad. Det går upp och ner, jag kämpar med det.
Jag vet inte varför båda barnen är deprimerade.
Vi är inte deprimerade. Vissa dagar känner man sig nere, men inte alltid.
-Ja, vi har haft det bra. -Ja.
Det är något man föds med, antar jag. Det var nog inte uppväxten som orsakade det.
Det här hade vi på "River Runs Red"-omslaget.
Bilderna kommer till mig, och så ritar jag dem.
Men det knyter an till temat med uppskurna handleder och självmord.
För mig är självmordstankar normala.
för jag har också sådana tankar.
Jag tänker att det är normalt. Har inte alla det?
Jag ritade den här logon, som ska föreställa
pusslet Life of Agony, alltså fyra personer.
Det där är nog Mina!
Pappa var inte närvarande, men han lärde mig mycket.
Han lärde mig vad som är dåligt.
Det finns heroin, kola, extacy,
alla möjliga droger.
Om jag hade vuxit upp hos pappa, hade jag varit död nu.
Vi hade två hus. Mitt hus,
och bredvid låg mormor och morfars hus,
där Mina växte upp.
-Vi umgicks jämt. -Ja.
Han är en snäll pojke.
Jag bodde där eftersom min pappa var knarkare och mamma var död.
Min moster Marilyn, Minas mamma, dog av en överdos heroin.
Hon tog heroin med Minas pappa Tony.
Mamma hittade morbror Tony och moster Marilyn,
som var helt utslagna, medan Keith grät i sin hage.
Jag låg i mammas mage då. Marilyn dog, och Tony klarade sig.
Det var hemskt.
Hennes mamma dog, så att hon skulle överleva.
Om Marilyn hade klarat sig, hade Mina dött.
När Keith, eller Mina, kom till oss,
17 månader gammal, så kunde han bara säga "un".
Han hade inte ens lärt sig att prata.
Jag vet inte ens om han hade fått mat.
Hon visste inte att hennes mamma hade knarkat, eller att pappa gjorde det.
Vi försökte bara ge henne ett bra liv.
Jag har skrivit så många låtar här, för jag känner mig lugn här.
Jag går ut på piren, och ser på havet och läser.
Jag kommer hit och har sex med folk.
Jag röker gräs, och förr drack vi häxblandningar!
Vi åkte alltid hit på somrarna, och jag blir sentimental nu.
Det här är det enda av min mammas liv,
som jag har sett och rört vid.
Jag har inte rört hennes hår på länge.
Stackars mamma! Hon fick inte ens leva.
Stackarn!
En del av henne lever i mig.
Det är därför jag är som jag är.
Det finns säkert flera anledningar till att jag är som jag är.
Jag tror inte att det bara finns en anledning till varför såna som jag finns,
som utmanar medvetandets förändrande tillstånd,
och livets könslöshet.
Jag växte upp i tron att min mormor var min mamma, och senare undrade jag:
"Mamma, varför bor du hos morfar?
Och varför kommer pappa bara och hälsar på när jag är sjuk?
Och varför kommer han bara för att hämta pengar?"
De fördröjde sanningen.
De ville skydda mig, men jag blev bara mer förvirrad.
Det är nog därför jag sällan litar på folk,
Jag litade inte ens på min familj.
Jag hade ingen trygg familj.
Det är min brors fel, alltihop.
Han var drogberoende, det svarta fåret.
Minns ni det? Det var min bror.
Folk känner igen sig.
Texterna och låtarna
har så råa känslor i sig. Jag tror hela deras liv och deras erfarenheter,
blodet, svetten, tårarna, smärtan, kärleken, skönheten, allt finns där.
Folk kan relatera till de där skivorna.
Jag också, jag var ett fan innan jag kom med i bandet.
Vi ville bara spela bra musik.
Alan lyckades berätta om våra liv i låttexterna.
Det var hans briljanta skapande som verkligen talade till våra fans.
Det gjorde Life of Agony till ett kultband.
Vi var så nära och delade våra känslor med varandra.
Det som Joey och Mina gick igenom
påverkade mig också. Vi stod varandra så nära.
Det framgick i mina texter.
"Nog av den här världen Tillräckligt med blod i dessa ögon
Så trött på det här livet
Det är på tiden att jag inser detta hat inifrån
Tillräckligt med blod i mina ögon Kalla det vad du vill
Kalla det självmord
Strunta i hur du känner Jag känner bara mitt sinne
Biter ihop tänderna när jag sover Så trött på det här livet"
Jag tänker alltid på Minas röst
när jag skriver låtar och tänker på melodier.
Hon ger mina texter liv på ett sätt som jag inte kan.
Jag skulle inte ens försöka.
Hon är overkligt duktig
att göra mina texter till sina egna.
När hon sedan sjunger dem, så är de hennes.
Jag minns den dagen då jag frågade Mina om hon ville sjunga.
Jag var introvert.
Jag ville inte att folk skulle titta på mig. Jag ville inte titta på någon.
Mina sa nej, men jag sa: "Jag har hört dig sjunga många gånger framför pianot."
"Följ med och testa."
Hon gick med på det, och följde med mig till lokalen.
Det var så Life of Agony blev till.
Jag ville inte vara i ett rockband. Jag ville efterlikna Nina Simone.
Mina plockade upp en burk insektsmedel och sjöng in i den.
Jag spelade i ett garageband,
och Joey och Mina var med i ett annat band.
Så ja!
Alan spelade tvärsöver gatan, och gick sedan med i vårt band.
Då hade vi äntligen en basist, och blev Life of Agony.
Alan kom på namnet, och sa att han hade drömt det.
Vi heter Life of Agony och ska få er att röja, era jävlar!
Bandnamnet var nog det mörkaste jag kunde komma på.
Vi började som ett hardcoreband, men vi passade aldrig in där.
Folk tittade underligt på oss
Folk fattade inte grejen.
Vi var tunga och influerade av hardcore, men vi stack ut.
Vi fick mycket skit i början, av många andra band.
Men publiken gillade oss verkligen.
Vi spelade ofta på L'Amour på söndagar.
Det tog två år innan vi själva sålde ut stället.
Jag vet inte varför, men massor av människor kom och såg oss.
Den typen av ilska och ångest
och våldsamma familjesituationer, tände någonting.
Det tände både banden och alla som kom och tittade.
Vi blev större och större,
och stora artister tog in oss som förband.
Då började Roadrunner bli intresserade.
Det tog tid att övertyga Monte Conner om att han skulle skriva på med oss.
Han var reserverad och gillade inte vårt sound.
Keiths röst var annorlunda.
Jag hade aldrig hört någon som lät som Keith.
Jag fattade det inte riktigt.
Sedan insåg jag att det gjorde bandet unikt.
Efter det förstod jag dem helt.
Vi skrev på, och spelade in "River Runs Red".
Den släpptes 12 oktober 1993.
Den skivan fick bandet att slå igenom över en natt.
Life of Agony hade mer melodier
än vad som var accepterat i genren.
De skapade nåt nytt i hardcore-genren.
Life of Agony skriver mycket om personliga känslor...
Det är som en dagbok.
Bandets stil utgår från hardcore,
men sångaren Keith Caputo tänjer på genrens gränser.
Skivan sägs vara baserad på idén om självmord.
-Det är jobbigt att prata om det. -Och modigt.
Vi klarade av det själva, utan hjälp från någon.
Vi turnerade först i Europa.
Läget? Hamburg, för fan!
Jag hade ett telefonkort och skulle ringa från en telefonkiosk.
Det kanske var i Tyskland eller Polen.
Jag hoppades bara att jag skulle komma fram.
Jag frös och skakade.
Det var nästan omöjligt att höra vad den andra sa.
Det var läskigt.
Det var skrämmande, överväldigande, galet.
Det fick ett helt eget liv.
Man ska inte hoppas på för mycket.
Jag hade ingen kontroll.
Det är stressigt. Det är också givande,
men ibland är det en mardröm.
Under hela nittiotalet, redan i början, kände hon sig vilsen.
Hon kände sig inte som en frontfigur.
Jag blev upprörd vissa kvällar, när publiken inte rörde sig.
De kanske tittade på sångaren, och undrade vad han gjorde.
"Sångaren står med ryggen mot oss!"
Jag kände mig tvungen att gå ut hårdare.
När bandet blev framgångsrikt, var jag inte beredd på det.
Det var många alfahannar omkring mig.
Jag visste att hon brukade gå på nattklubbar utklädd till kvinna.
Men jag visste inte hur avgörande det var.
Jag umgicks med transsexuella redan innan jag kom ut.
Så lärde jag mig mer om mig själv,
genom dessa transkvinnor som klubbade och jobbade som eskorter.
Jag sålde droger till folk på klubbarna, och höll på som en galning.
Alla kände mig, men de visste inte att jag var trans.
Vi visste inte ens vad en "transperson" var.
Trots att jag levde ut min maskulinitet som pojke,
var det uppenbart
att jag var väldigt feminin, för att vara kille.
-Det här är en dildo. -Det här är min bror, Zamp.
Jag följde med henne till en av klubbarna som livvakt, med alla freaks överallt.
Och jag gjorde klart att man inte ska bråka med henne,
för då fick man med mig att göra.
Jag kände att jag hade någon annan i mig, och jag ville inte visa det.
Det var heligt för mig.
Jag ville inte släppa ut henne. Jag var väldigt beskyddande.
Det här var vår första stora festivalspelning.
Jag vet inte varför jag hoppade ut i publiken.
De försökte ta mina skor. Det var i början av turnén.
Jag tänkte: "Jag behöver mina skor. Jag måste härifrån!"
Jag tittade på massor av videofilmer
med mina favoritband som spelade på stora arenor.
Att sedan få spela på Dynamo 1994, framför 92 000 människor!
De var helt galna.
Jag hade tårar i ansiktet.
Jag hade aldrig känt något liknande. Jag ville aldrig gå av.
Jag visste att vi hörde hemma där.
Det var som ödet.
Det skrämde mig.
Det var kaos.
Jag hoppades att ingen skulle göra sig illa.
Och sedan dog någon under en konsert, och jag ville sluta.
Alla mina rädslor blev på sätt och vis verklighet.
Nu ska vi berätta om en ung man som dog under en spelning i Brooklyn.
Det blev 18-åringens sista kväll. Han var på L'Amour för att se Life of Agony.
Det blev hans biljett till döden.
Chris blev puttad av vakter, och slog i huvudet. Han dog nästa dag.
Det här är artikeln om Chris Mitchell som dog efter vår spelning på L'Amour.
En vakt anklagades
för att ha kastat honom av scenen.
Men det visade sig aldrig ha hänt.
Det blev rättegång och vi kallades in
som vittnen inför en jury.
Vakten puttade honom tydligen inte.
Vi höll på att kliva av scenen.
Och publiken gick ut.
Men han var berusad och hoppade från scenen, och ingen fångade honom.
Det var tydligen det som hände.
Efter det bestämde vi oss för vi inte ville att folk skulle göra sig illa.
Vi ville inte att någon skulle dö.
Vi minns det än, och vi tänker på det när publiken blir alltför vild.
Det röjs en hel del, men jag känner att folk hjälper varandra att komma upp.
Mina säger åt folk från scenen.
En kille spräckte skallen på en spelning, så ingen jävla stage diving!
Ta med en jävla hjälm då!
Albumet "Ugly" är vårt sämsta enligt mig.
Jag minns allt som hände bandet då, och i mitt liv.
Det var nog min värsta tid.
Att turnera just då var svårt,
för jag var nykter.
Al, du dricker väl inte öl?
Nej, du dricker ingenting.
Inga droger, ingen alkohol 1994.
Jag har aldrig tagit droger.
Men alla andra var höga under turnéerna.
Jag kände mig ensam och instängd.
Ibland kände jag mig inte delaktig.
Jag gick på college, och min bror var runt 22 år. Det var 1995.
Jag har många liknande brev. Det här är ett av dem.
"Jag känner mig vilsen.
Jag vet inte alls vart jag är på väg.
Jag har blivit inåtvänd, och det har gjort allting sämre.
Problemen inom bandet gör mig ledsen, självmordsbenägen och bedövad."
Jag mådde inte bra, och ville inte vara med.
Jag ville helst att de skulle få hitta mig hängande i ett hotellrum.
Det var så mörk jag kände mig.
Jag hade såna fantasier när jag mådde som sämst.
Jag tänkte ibland bara: "Varför?"
Jag vet inte varför det gick så långt att jag tänkte så.
Jag kände honom inte då. När vi träffades,
så låg det bakom honom.
Hon var den enda som jag kunde vara mig själv med.
Jag kände mig ensam i livet innan jag träffade Crissy.
Båda kämpar. Det är som det är.
Vi måste hålla koll på varandra. Vi måste hålla ihop det.
Min dotter gör oss gladare än vi var förut. Det känns lättare nu.
Vi var överlyckliga när vi fick henne.
Hon är så naturligt glad.
Hon är nöjd och glad.
Ett självporträtt!
Jag hade känt dem länge.
Joey var jättesnäll. Mina och jag,
vi blev vänner på en gång.
Jag kände Alan minst av alla.
Jag kände inte honom då. Mina var min kompis.
Hon kom hem till mig och sa att hon skulle sluta i Life of Agony.
Jag började skrika att hon var galen om hon gjorde det.
De hade precis släppt sitt tredje album. Jag sa att hon inte fick sluta.
Jag tog en massa kokain och OxyContin.
Jag var på väg mot döden, och tänkte: "Nu kommer jag aldrig ut.
Jag får aldrig leva mitt liv ordentligt."
Ju äldre jag blir, desto mer undrar jag vad jag ska göra med mitt liv.
Vart jag är på väg.
Hon var olycklig.
Hon kunde inte fortsätta så.
Jag köpte en pistol och sköt
med den inomhus, på allt möjligt.
Jag stoppade den i munnen och tryckte av.
Det var inte bra. Skivbolaget och bandet förstod inte det.
Vi spelade på Irving Plaza.
Det var utsålt. Nästa morgon ringde hon och sa: "Jag orkar inte mer."
Jag sa: "Okej." Det var vårt kortaste samtal.
Jag skrek inte...
Man kan inte tvinga någon. Jag visste att det var något som inte stämde.
Hon sa bara: "Jag mår inte bra. Jag orkar inte längre."
Det var jättejobbigt när Mina slutade, när "Soul Searching Sun" hade släppts.
Det var så dålig tajming.
Allt såg så bra ut för oss,
och det bara spolades bort.
Det var en fantastisk skiva. "Weeds" spelades på radio.
Allt gick åt rätt håll.
De hade ett nytt sound.
Nu hade de möjligheten
att bli ett riktigt stort band.
Det var svårt att svälja.
Jag låg och grät i flera dagar.
Jag blev svårt deprimerad.
Jag älskar min kusin, oavsett, och jag försökte förstå.
Men jag var också arg.
När Joe blir överväldigad, om till exempel Life of Agony
tas ifrån honom, så stirrar han in i väggen.
Han tar inte ut det på någon. Han blir bara tyst.
Men han har lärt sig att hantera sånt.
Jag vet ingen som hanterar saker så bra som Joey.
Han kan stänga av allt negativt, och bara fokusera på det positiva.
Vi är överlevare. Man ger inte upp.
Det var en tidning som hade oss på framsidan,
och i samma tidning sökte vi ny sångare.
Under den tiden
gjorde vi allt för att hålla kvar vid Life of Agony.
Vi gjorde det jävligt bra och tog in Whitfield Crane på sång.
Jag var med i Life of Agony 1998. Det var viktigt för mig.
Det var en utmaning varje dag. Det var förståeligt.
De tog en sångare från Ugly Kid Joe, som var kända för två poplåtar.
De har lojala fans, och där stod jag mitt på scenen!
Alla stod med händerna i kors. Jag var tvungen att visa vad jag kunde.
Nästa låt heter "River Runs Red".
Efter det kände jag att kunde göra allt!
Vi kom på fötter. Vi spelade på Ozzfest och turnerade med Megadeth.
Vi spelade på stora festivaler. Det var som om inget hade hänt.
På ytan funkade det. Men känslan av att göra det utan Mina
var inte densamma. Jag saknade henne.
Whitfield är otroligt duktig, men det kändes inte som Life of Agony.
Life of Agony är Minas känslor när hon sjunger.
Vi var tvungna att finna oss själva.
Jag hade förlorat mina vänner och mitt band.
Jag flyttade hem igen. Jag var förstörd.
För mig började det med att Mina lämnade LoA.
Det kändes inte som samma band. Det var en långsam försämring,
som slet mig itu.
Det påverkade vår vänskap. Det var jobbigt.
Vi var tvungna att vara isär,
för att sedan kunna återförenas.
Det var skitjobbigt för mig.
Under ett par år stod vi inte nära varandra.
Jag vet inte om vi hade kontakt alls.
Titta, här jag har skrivit en text.
"Jag är helt stum Vet inte vad jag gör här, det är inte kul
På egen hand Alla runt mig är av glas
Jag kan inte älska Jag vet inte vad det betyder
Min kuk är mitt vapen Den är mitt självmord"
Jag minns när jag levde som kille.
Då skulle man gifta sig.
Man skulle ha hund och barn och allt det där.
Det var aldrig min grej.
Att leva som feminin och uttrycka det,
det är mitt enda sätt att leva.
Många som jag har mött vill vara med någon som mig.
De vill känna den här kroppen,
men de vill göra det i hemlighet.
De kan inte visa mig för sin familj.
Det ska vara hemligt.
Det blir så tröttsamt efter några år.
"Hjälp mig att växa och må bra
Mamma, jag vill bo i din livmoder"
Det är drogade tankar.
Östrogen och östradiol
fördelar blod till alla önskvärda områden i kroppen.
Det är en kraftfull drog.
Jag har haft stunder där sprutan har varit halvvägs inne,
för att jag tänkte på hur mina föräldrar led.
Jag kände inte min pappa.
Han ramlade nerför trappan.
Jag ringde ambulansen och drog ut sprutorna.
Hans hand såg ut som en halv grapefrukt, för han hade kallbrand.
Jag ville inte prata med honom.
Han kom hem och sa: "Jag vill bli kremerad när jag dör."
Och en vecka senare
hittades han på ett hotell.
Jag skulle identifiera kroppen.
Jag lade mig ner bredvid honom, och såg hur de rätade ut honom.
Det var den mest stärkande upplevelse
jag någonsin har varit med om.
Det var min pappa!
Jag vet att han fick frid, för han led.
Det kändes rimligt då.
Vätskor började rinna ur hans näsa och hans mun.
Det måste ha varit smärtsamt.
Ansiktet var inslaget, för han hade legat där i många timmar.
Det var inget ansikte kvar.
När jag lade mig bredvid honom, kände jag hur hans själ lämnade kroppen.
Då ville jag inte längre dö.
På begravningen kom Alan dit, och vi pratade.
Vi närmade oss varandra direkt när vi sågs igen.
Vi saknade varandra så mycket.
Det var då som Life of Agony blev ett band igen.
Vi betydde så mycket för varandra.
Vi ville uppleva stora saker igen.
De flesta låtarna på "The Broken Valley" handlade om min pappas död.
Det blev albumets tema.
När Mina förlorade min morbror Tony,
var jobbigt för så många.
Jag började tänka på min egen pappa.
Jag behövde förändra en del saker.
Gå till säkerhetskontrollen om du har tappat något.
Det var mycket som hände när man växte upp.
Ibland hatade jag när jag hörde att någon kom.
Det var läskigt när han kom hem på kvällen.
Han var oftast redan full.
Det gjorde honom arg och våldsam.
Alla har vi våra gränser. När det blinkar rött, så händer något.
Han minns inte mycket av vad som hände.
Men jag ser att han är ärlig.
Han är ledsen för att han förlorade oss.
Hej, pappa!
-Jag vill inte bara kliva in. -Kom ni, bara!
-Är du säker? -Ja, absolut.
Jag föddes 1945 i Brooklyn.
Min pappa drack. Han var bagare och jobbade hårt, och stannade länge i baren.
Han satte mig på en barstol,
ropade på bartendern, och bartendern gav mig ett snapsglas
med lite whisky i.
Ja, så gjorde man då!
Så jag satt och smuttade whisky.
-Hur gammal var du? -Han fick lyfta upp mig!
Jag var gammal nog att gå över Broad Street utan att bli påkörd.
När min pappa drack, blev han på dåligt humör.
Det var något som gick fel och fick honom att bli sådan.
Det fanns många gäng i Brooklyn på den tiden.
Om man gjorde fel, så kunde det sluta illa.
En gång ställde de mig mot väggen.
Jag blev rasande och slog ner dem allihop.
Jag visste inte att jag hade så mycket ilska,
inom mig, som släpptes ut.
Det var miljön och dåtiden som pressade mig till det.
Han har nog dåligt samvete.
Han kunde inte kontrollera sin vrede.
Ilskan kändes aldrig bra.
Den kändes aldrig bra.
Då kunde jag inte kontrollera den.
Och jag försökte verkligen att förstå...
...verkligheten.
Jag lyckades inte få mig själv att vakna upp.
Det klarade jag inte av.
Det är förlorade år. Det kan jag inte ändra på.
De är borta. Det gör ont.
Han tappade fattningen och vi började bråka.
Vi var många som var inblandade.
Min farfar träffade min pappa
med en cykel, så att han fick en skallfraktur.
Min pappa ramlade och slog i ansiktet, och det var blod överallt.
Jag såg allting. Det var efter det som pappa tvingades att flytta ut.
-Jag vill inte flytta ifrån er. -Jag vet.
Det är det svåraste jag har gjort.
Han kände att han hade förlorat oss. Att förlora sina barn...
Förlåt.
-Jag är 74 år gammal. -Jag vet.
Jag fyller snart 75.
Jag måste klara av det här.
Jag säger att allt är bra, och jag älskar honom.
Jag vill säga det här medan du lever.
Jag vill inte säga det här när du ligger död.
-Jag vet. -Jag älskar dig. Jag har alltid gjort det.
Den amerikanska drömmen om ett familjeliv, den förlorade jag.
Jag minns när han träffade mina barn.
Han blev hysterisk och grät. Alla grät.
Barnen var förvirrade. De var små.
Men de fick träffa sin farfar, på riktigt!
Han var helt förstörd.
Han var så glad att han fick träffa sina barnbarn.
Det var ett underbart ögonblick.
De är min största kärlek.
Jag skulle göra allt för dem.
Det får mig att börja drömma igen.
Jag vill att de ska få ett liv som inte jag fick.
Jag ska hjälpa dem med det.
Man glömmer aldrig, men samtidigt
måste man hitta sin inre harmoni
och släppa vissa saker.
Han är frisk nu, och målar tavlor.
Han har hittat sin livsglädje, det som hans föräldrar i Brooklyn
inte lät honom göra.
Det formar en som person.
Vi förändrar saker hela tiden. Vi förhindrar övergrepp.
Vi vill förhindra sånt, för det skapar dåliga människor.
Man behöver något som släpper ut såna känslor; musik eller konst.
-När åker du bort igen? -Nu på tisdag.
-När kommer du tillbaka. -Snart, jag lovar.
Vad är detta för kärleksfest?
Jag vill vara med!
-Gick det bra? -Ja.
Hej, mamma!
Brun farin. Eller honung. Det blir bra.
-Så här mycket. -Kaffe?
-Så mycket kaffe? -Så mycket penis!
Nej...
-Det är klart jag säger sånt! -Klipp bort det!
Tror du att jag är ful i mun?
-Alla mina svordomar kommer från henne! -Det är inte sant!
-Alla snoppskämt... -Det har jag hört!
-Jaså? -Alla libidoskämt...
-Hennes fel! -Jag är en gammal dam nu!
Tafsa på röven och tuttarna? Hennes fel!
Fotfetisch? Hennes fel!
Vänta lite! Jag fixar mina tånaglar...
-Fina fötter! -Ja.
-Får jag se dem? -Nej, inte nu.
Jag har inte fixat tårna...
Jag vägrar att visa fötterna idag!
Hon förstörde mig!
Ja, jag brukade smeka dig med fötterna!
-Sedan var det kört. Hon brukade röra mig! -Nej!
-Jag var i himlen! -Herregud! Det är inte sant!
-Det var ett fint övergrepp, inte dåligt! -Jag tänker inte höra på detta!
-Han snackar bara... -Hej då, moster Ro!
När jag fick höra att Mina ville tilltalas Mina,
var vi på väg till ett rep med Life of Agony.
Hon tittade på mig och sa: "Jag har bytt namn nu.
Jag heter Mina Caputo nu."
Nu var det slut på: "Tjena, Keith."
Hon var bara Mina nu.
Klipp bort alla gånger hon säger "han".
-Jag sa... -Hon var duktig förut.
Jag visste att du skulle bli arg.
-Nej, men det är irriterande. -Jag vet. Jag vet det.
Vad vet du, med dina röda bågar?
Mina röda bågar?
Jag saknar min kusin.
Jag känner att hon förändrade sitt förhållande till familjen.
Det är hennes ansvar, inte vårt. Vi accepterar henne.
Jag gillar inte att hacka på folk.
-Du gjorde ju just det! -Ja, jag var tvungen att berätta för dem.
Jag har redan berättat för dem.
-Det gör inget. -Förlåt.
Det gör inget. Jag är både och. Jag är mer förvirrad än du.
-Nej, det är du inte. -Jo.
Du var en "han" så länge.
Så för min glömska hjärna är det svårt.
Men jag köper det och älskar dig.
Det förändrar inte mina känslor.
Om jag säger fel, så är det för att jag är 68 år och senil!
-Om jag fick vara med dig mer... -Jag är så förvirrad!
Om jag fick umgås mer med dig, så skulle jag säga "han" mer sällan.
Jag älskar Mina djupt.
Under det repet sa hon inte:
"Hej, jag heter Mina!"
-Det var Alan som kom på... -Hur hon kom ut?
Vi skulle precis gå på scenen i Europa.
Det var nog den sista spelningen.
Och arrangören som skulle presentera oss,
kom och sa till mig:
"Ska jag säga att det är er sista spelning?"
Jag sa: "Varför då?"
Han sa: "Har du inte hört?"
Jag sa: "Vad då"? Och då visade han mig alla hårdrockssidor,
där det stod att hon hade kommit ut.
Sedan fortsatte turnén.
Våra sängar stod intill varandra, men ingen pratade om det här.
När jag var på Facebook, så började jag leva ut det feminina.
Jag blev mer och mer hatad.
En dag så skrev någon elaka saker om mig,
Och då gick jag ut med det.
"Jag är transsexuell och stolt över det.
Ni kan dra åt helvete!" Jag var redo att ge upp karriären.
Jag var redo att ge upp familj och vänner.
Vi spelade klart den kvällen, och jag försökte få ihop hela bilden.
Jag hade känt på mig vissa saker.
När vi klev av scenen,
ville jag prata med henne.
Det var svårt att berätta för sina kompisar,
att man tänker köra fullt ut, för fan.
"Jag släpper ut henne. Jag orkar inte mer.
Antingen sätter jag en kula i huvudet, för jag orkar inte längre.
Inte som de önskar."
Jag blev först sårad.
Efter allt vi hade gått igenom ihop,
så fick jag reda på det så. Att hon inte kände att hon kunde
prata med mig om det.
Alla som inte går igenom det vi gör,
kan inte föreställa sig hur det känns.
Jag led, jag var rädd...
"Jag var rädd för vad du skulle säga."
"När har jag någonsin dömt dig?"
Jag sa att jag hade velat veta det.
Sedan förstod vi varandra.
Al och jag kommer från olika familjer,
men han är min familj.
Det finns personer som jag är släkt med, som inte har visat
ett uns av ovillkorlig kärlek.
Men det gör mina vänner nu.
När hon kom ut, så visste vi inte om bandet kunde fortsätta.
Men jag visste att hon var lycklig.
I början var det mer läskigt än stärkande.
Nu känner jag mig stärkt.
Jag har modet att bli älskad eller hatad.
Vilken är din jävla historia?
Jag är inte rädd för folks dumma åsikter
om hur jag lever.
Sluta glo på mig, annars trycker jag upp tuttarna i ditt ansikte!
Det bästa för de som angrips för detta,
är att ignorera det. För med tiden,
kommer de att försvinna. Allting på jorden utvecklas.
Jag säger åt Mina att inte lyssna. Deras röster spelar ingen roll.
Jag brydde mig inte, men hon glodde på mig.
Jag sa: "Vad är det du vill?
Varför stirrar du på mig?
Om du inte gillar mig, dra åt helvete! Förstör inte min kväll!"
Vissa kommer aldrig att fatta.
Vi trodde inte att vi kunde fortsätta.
Jag fick ett samtal från vår bokare som sa att vi skulle spela i Belgien.
Jag ringde runt och frågade om alla ville.
Alla ville. Ingen visste hur det skulle gå.
Vi gav oss ut och sa: "Hon är vår vän. Det är hennes val.
och vi ska göra det tillsammans."
I det ögonblicket, under konserten,
kände jag att låtarna betydde mer än någonsin.
Det var så mycket känslor.
Publiken kände av allting.
Det gick jättebra och det gav oss hopp.
"Vi kan fortsätta med det här!"
Mina kom ut ur sitt skal. Hon är en otrolig frontfigur.
Hon vill verkligen vara det.
Så såg jag henne inte innan.
Från det ögonblicket har jag mått bättre och bättre.
Jag ångrar ingenting.
Det är underbart, även som hennes vän.
Vad jag än gick igenom med morfar, så spelar det ingen roll nu.
Han gjorde sitt bästa.
Vi förlät och älskade varandra innan han lämnade oss.
Det som inte dödar, härdar.
Att se Mina glad är underbart.
Hon är sig själv nu. Det är fint.
Hon ger nog många människor hopp.
Och nu spelar de ihop igen, det är grymt!
Det är svårt att leva ut rockmyten helt.
Rocken har spelat ut sin roll. Var går gränserna?
Här går några gränser, och de måste utmanas. Så grymt jobbat!
Det kan inte ha varit enkelt i vår genre.
Det händer inte ofta, så det var starkt av henne.
Vi har aldrig hittat en trummis.
Vi har haft tio eller elva stycken.
Men nu har vi hittat den perfekta. Hon passar så bra in.
Veronica, det här är Joey. Välkommen till familjen, för fan!
Vi har hört nog. Vi älskar dig.
Du är vårt enda val.
Mina, Joe och Alan,
de kommer att hålla på tills de dör.
och jag också! Jag står vid deras sida.
Vi har gjort så mycket på ett år.
Det finns så mycket kärlek för varandra, och för det vi håller på med.
För allt vi gör. Det är som att vi skapar myterna nu.
Vi är som The Doors. En för alla, alla för en.
När vi skulle göra "The Sound of Scars",
ville vi hitta inspirationen som vi hade i början.
Det här är de vi är nu. Det här är musiken vi vill spela.
Musiken vi skapar är som ayahuascaväxten.
Den låter oss möta våra demoner.
Jag är så ledsen för din kompis skull.
Det här bandet räddade mitt liv. Jag har varit nykter i fjorton år.
Den här skivan handlar inte om att ge upp, utan om att kämpa.
Ni har alltid funnits där när jag har gått igenom relationer, vänners självmord,
att få sparken, all skit som "River Runs Red" tar upp.
Vi är fortfarande här tack vare att det räddade så många liv,
och fortsätter att göra det.
Det är det som gör att vi fortsätter. Därför är fansen kvar.
Jag vill fortsätta så länge det går.
Mitt liv är inte ledsamt nu. Jag är väldigt glad för mitt liv.
Men vi är alltid här med er.
Allt du har gjort för mig, i så många år.
Min syster!
Det är mer än bara vänner och ett band. Det handlar om livet.
Våra liv hänger ihop. Vi förstår nog
att det vi har gjort ihop
är viktigare än det vi har gjort själva.
Det är viktigare än vi tror att ses.
Det handlar om vår familj, LoA.
Jag skulle aldrig ha trott att den här dagen skulle komma.
Jag förstår inte att vi har nått hit.
Det är helt jävla otroligt.
Ibland ringer Joey mig. Då ser jag hans namn,
och inser att vi har pratat tillsammans
om det här bandet i trettio år.
Att höra min kusin Mina sjunga om våra liv,
om vad vi har gått igenom,
det handlar om att komma nära andra.
Det handlar om att hjälpa andra.
Det är så givande, och det är det som Life of Agony handlar om.
Så har det alltid varit.
Vi har jävligt stora drömmar.
Och dem ska vi uppnå.