Downloaded from YTS.MX
- הסרט מכיל צילומים הקשורים לאירוע טראומתי אמיתי. -
Official YIFY movies site: YTS.MX
- יש להפעיל שיקול דעת בצפייה. -
זה היה יום יפהפה.
הרגשנו את החום מהר הגעש.
הרגשנו שהאדמה חמה.
היו גוונים יפהפיים של צהוב.
גם גוונים של כתום כהה.
פשוט צבעים בכל מקום.
אדים בקעו מהאדמה.
זה היה פשוט מראה עוצר נשימה.
זה נראה כמו מאדים או משהו כזה.
היו הרבה יותר אדים מכפי שחשבתי שיהיו.
ידעת שיש משהו
יפה ונורא, ורצית לראות את זה.
אבל המדריכים שלנו אמרו, "אל תתקרבו לקצה המכתש."
ממש נלחצתי,
ודיברתי עם המדריך שלנו
ושאלתי אותו, "מה נעשה אם תהיה התפרצות?
כי אני קצת נלחצת פה."
אני אוהב את אשתי הכי בעולם,
אבל קורה שהיא נלחצת,
אז בעיקר זלזלתי בזה.
אפילו אמרתי, "הוא לא יתפרץ."
- התפרצות: החילוץ מהר הגעש בניו זילנד -
- האי הצפוני, ניו זילנד -
כתושב ניו זילנד צעיר,
איזה מקום טוב יותר לגדול בו?
יש גבעות וצייד ודייג.
ואוקיינוס לשחות בו.
אין טוב מזה.
וקטאני היא קהילה יפהפייה, מלאה הרפתקאות.
מבחינה גיאוגרפית אנחנו בחוף המזרחי של האי הצפוני.
אוקלנד פה,
ובהמשך החוף נמצאת וקטאני.
אנשים מבטאים את זה "ווקטיין" או "פקטאני"
או "ווקטאני" או מה שלא יהיה.
- שלום ווקטאני -
אבל זו קהילה קטנה מלאה באהבה.
יש 38,000 תושבים בווקטאני.
יש 51 אחוז שאינם מאורים
ו-48 אחוז מאורים.
והקהילות שלנו תומכות זו בזו.
ויחד יש לנו אזור יפהפה,
שכולל הר געש חי, פעיל ונושם,
וקארי, השם האנגלי, "האי וייט".
האי וייט נמצא כ-48 ק"מ מול חופי וקטאני.
כשנוסעים לאורך החוף,
מסתכלים
מעבר לנוף ורואים
עשן לבן מיתמר מהמכתש.
פשוט מדהים. זה היופי הגולמי של הטבע.
לפי המסורת שלנו, באנו מההרים.
אנחנו צאצאי וקארי.
ואנחנו מגיני האי עצמו.
היא אנרגיה וכוח אדירים בפני עצמה.
אבל היא גם מיוחדת מאוד בכל הנוגע לתיירות.
- כניסה לאי וייט - נמל תעופה וקטאני -
- וייט איילנד טורס -
אנשים אוהבים את האי וייט.
והמון אנשים מחוברים ל"ווייט איילנד טורס" פה.
המסעדות שלנו,
- קפה האי וייט -
המוטלים שלנו,
הכול, החנויות שלנו, הבוטיקים שלנו…
כולם תלויים באנשים שתיירות ההרפתקאות הביאה לעיר שלנו.
- צ'רלסטון, דרום קרוליינה -
החתונה שלנו הייתה
היום הכי קסום ומושלם בהיסטוריה.
לא נראה לי שחייכתי כל כך בכל החיים שלי.
אני שוחר הרפתקאות.
היא ממש לא שוחרת הרפתקאות.
אני יותר טיפוס של בטן-גב,
להירגע בחוף או משהו כזה.
אז בירח הדבש התחלנו להסתכל על קרוזים.
מצאנו קרוז לניו זילנד והסתכלנו עליו,
"איזה יופי! בניו זילנד יש טבע מדהים
ואטרקציות. זה נראה מושלם."
אחותי ואני,
אנחנו אוהבים כל דבר שנותן לנו הרבה אדרנלין,
ומעמיד אותנו בסיכון מהנה.
אז קפצנו מהמגדל של אוקלנד.
עשינו ראפטינג מים שחורים.
ההורים שלי היו בכמה קרוזים,
והם ממש נהנו מהם ונתנו לנו את זה,
לאחותי ולי, את הרעיון של קרוז לניו זילנד.
ובקרוז הזה התאפשר לנו לטייל ביבשת.
בחרתי בטיול באחד הימים,
ומאט היה בוחר בטיול ביום אחר.
בתשעה בדצמבר היה היום של מאט לבחור בטיול.
אני אוהב את כל מה שקשור למדע, וזה נשמע ממש מעניין.
כמו הר געש אמיתי שאפשר להגיע אליו ולהסתכל לתוכו.
- חוויית הר הגעש של האי וייט -
האי וייט היה משהו שונה
שבדרך כלל אי אפשר לעשות,
כי הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם.
- התקרבו לדרמה -
לפי התיאור, זה היה טיול קליל.
לא צריך ציוד טיפוס הרים וכולי כדי לעלות לשם.
פשוט מגיעים למכתש, מסתכלים פנימה ורואים הר געש מדהים.
- אגם מדהים של חומצה מהבילה -
הם גרמו לזה להישמע מלהיב, לא מסוכן.
ואמרתי, "בסדר, זה נראה טוב."
הסתכלנו על התיאור ואמרנו, "בסדר."
אנחנו גרים בהמילטון בניו זילנד,
ואני כומר במשרה מלאה בכנסייה.
הבת שלי לומדת גיאולוגיה ופעילות וולקנית,
ואמרתי לה, "כדאי שניסע כל עוד יש לנו הזדמנות לנסוע."
וביום ההולדת ה-50 שלי
היא הפתיעה אותי בכרטיסים לווקארי.
- תשעה בדצמבר 2019 -
ביום שני בבוקר שקט.
אין הרבה תנועה.
הגענו למשרד הסיורים וקראנו
כמה מסמכי בטיחות והתבקשנו לחתום
עם פרטים ליצירת קשר ואנשי קשר.
- וייט איילנד טורס -
ידעתי שיש סיכון והייתי שם עם הבת שלי,
אני לא אסכן אותה.
אבל בשום שלב לא פחדתי ממה שנעשה.
היי, בוקר טוב!
באותו יום היו כמה סירות שסיירו באי,
ואנחנו היינו ב"פיניקס".
יצאנו מהמזח,
המשכנו בנהר במשך חמש או עשר דקות.
חוצים את הנהר, יוצאים לים הפתוח,
ומשם ממשיכים לאי וייט.
יצאנו מאוניית התענוגות הראשית בסביבות 9:00.
נסענו שעה באוטובוס לווקטאני,
לנמל שממנו יצאנו עם כ-40 תיירים אחרים.
כולנו עלינו ל"טה פויה",
והמדריך אמר שזו ספינה חדשה לגמרי.
אני חושב שהם קנו אותה באותה שנה.
היו ארבעה מדריכים ב"טה פויה".
הם היו מקומיים מווקטאני,
והם התלהבו מאוד לספר לנו את ההיסטוריה של האי וייט.
בבוקר תשעה בדצמבר
היינו היידן, טיפני, ג'ייק ואני המדריכים.
הכנו את הסירה ופשוט יצאנו כמו בכל יום אחר.
כשנתקרב לחוף, נערוך לכם סיור מודרך של אזור המכתש הפנימי,
והוא יימשך כשעה עד שעה וחצי.
אחי הקטן, היידן, אהב את הטבע,
והייתה לו אהבה גדולה לקיץ.
ב-2009 הוא התחיל לעבוד כמדריך בווקארי.
היידן כתב יומן מפורט על כל טיול שלו באי,
והוא יצא ל-1,111 טיולים.
זה מדהים.
לא ידעתי שזה היה הטיול ה-1,111 של היידן באי. לא.
היידן כנראה אחד המדריכים הכי ותיקים.
הוא עזר להכשיר אותי בעבודה,
ואחרי העבודה היינו הולכים למועדון הדייג המקומי
או הולכים למפלי טרוורה.
הוא תמיד היה מוכן להרפתקה.
הוא פיתח אהבה ענקית לכל הסביבה.
לא רק לווקארי ולא רק להר הגעש.
- טה פויה -
- וקארי, האי וייט - פיניקס -
הרוח נשבה, הייתה גאות די חזקה.
רבים מהנוסעים המסכנים
הועברו לירכתי ה"טה פויה"
כי הייתה להם מחלת ים.
ישבתי עם המשפחה שלי, אנחנו…
לא לעגנו להם, אבל צחקנו קצת,
חייכנו לעצמנו. די נהנינו להיות על המים,
ונהנינו מהשייט הקופצני.
לא היה לנו מושג כמה הים עמד להיות קשה.
היינו בסירה ההיא כ-90 דקות,
והייתי אומר שלפחות שבעה-שמונה אנשים הקיאו
כי כל הספינה עלתה וירדה,
וראית את הים ואז את השמיים וחוזר חלילה.
הייתי כל כך קרובה להקיא.
ממש החזקתי את הבטן ככה.
זה שעה וחצי הלוך ושעה וחצי חזור.
יש ימים שבהם אפשר להפליג לשם והדרך קשה,
היא איומה, ואם לא רגילים להיות בסירה שעה,
מהר מאוד מתפתחת מחלת ים.
לכן יש גם אפשרות נוספת.
אפשר לטוס במסוק, וזו טיסה של 20 דקות בלבד.
כשהתעוררתי באותו יום,
הייתי קצת לחוץ, קצת מתוח.
זה היום הראשון שבו הייתי רשאי להטיס נוסעים לבד.
נסעתי לניו זילנד להוציא רישיון.
חיפשתי מקום טוב ללמוד בו לטוס.
ביום בהיר
אם אתה ממריא מהיבשת, אתה יכול לראות את האי וייט.
אתה יכול לטוס לשם בקו ישר.
והתנאים באותו יום היו פשוט מושלמים.
כשה"פיניקס" ממש התקרבה לאי,
הצוות התחיל להכין אותנו לירידה.
והבת שלי אמרה, "קדימה, אבא. אני רוצה להיות הראשונה על האי."
הסיור התחיל ו…
פשוט הלכנו לאט.
שני המדריכים, אחד מהם הלך ראשון,
ואחד מהם הלך אחרון, וכקבוצה נשארנו ביניהם.
זה כמו סצנה מ"פארק היורה",
כשאתה מתקרב לשם.
הנחיתה באי וייט בפעם הראשונה הייתי בשבילי כמו הנחיתה על הירח,
כי זו כזו סביבה סוריאליסטית.
אז אחרי שנחתנו, העברתי להם תדריך בטיחות.
והתחלתי ללכת לכיוון המכתש.
- בריאן - אגם המכתש -
רוב הר הגעש מתחת למים,
אז רואים רק את החלק העליון שלו.
האי וייט הוא הר געש שכבתי.
כשהוא מתפרץ, בדרך כלל אין ממנו זרימת לבה כמו בהאוואי.
הוא נוטה להערים שכבות של סלעים
ואפר ולהתפתח ככה.
כשה"טה פויה" הגיעה לאי,
היינו צריכים להיכנס לסירות זודיאק קטנות.
אלה פשוט סירות גומי מתנפחות.
הדרך קצרה מאוד לאי.
כן, בערך דקה או שתיים.
והן הגיעו למזח רעוע מאוד מבטון
שעליו סולם ממתכת חלודה.
שומעים את הגלים מתרסקים על החוף,
נשטפים לחוף, ויש בריזה של ים וריח של מלח.
ויש גם
ריח חזק ומצחין של גופרית.
הוא נראה די שומם. אין סימני חיים.
כשירדנו מהמזח וקיבלנו הצצה אמיתית ראשונה,
דמיינתי איך הר געש ייראה,
וזה לא מה שדמיינתי.
אין לבה. פשוט המון אדים.
זה היה ממש יפה,
אבל הייתה תחושה שאנחנו ממש באמצע שום מקום.
משם התפצלנו לכמה קבוצות.
המדריכים שלי באי היו היידן וטיפני.
טיפני למד. היידן הכשיר אותו.
טיפני היה סקרן מאוד.
הוא תמיד שאל שאלות.
מאורי גאה.
הוא התלהב מהעבודה הזאת.
הוא נהנה מזה, לשוט בסירה, להכיר אנשים.
הוא אהב לספר להם כל מיני סיפורים,
מיתוסים ואגדות של המאורים.
הוא לא היה אמור לעבוד באותו יום.
התכוונו לעשות קניות.
אבל קראו לו לעבודה כדי להחליף מישהו, והוא הלך לעבודה.
המדריכים והטייסים והסקיפרים,
הם מכירים כל סלע באי.
הם מכירים את וקארי הכי טוב.
בסדר, חבר'ה. ברוכים הבאים לאי וייט.
אני אהיה המדריך שלכם היום בסיור הקטן שלנו ברחבי האי.
נתנו לנו קסדה עם רצועה
ומסכת נשימה.
אנחנו נלך מהצד הזה
ונעלה למכתש הראשי,
נעצור בכמה נקודות מעניינות בדרך.
אספר לכם קצת מידע על האי.
אם כולם מוכנים,
נתחיל את הסיור, נצא לדרך.
הקבוצה הראשונה יצאה די מהר
אחרי תדריך בטיחות קצר.
אנחנו עדיין אספנו את הקבוצה שלנו.
אז בשביל מה זה?
אתם תמצצו אותן
וזה יעזור לייצר רוק
כדי שהגירוי מהאדים
לא יפריע לכם, אז תשתעלו פחות.
המסלול באי מעגלי, מתחילים בחוף.
- ג'טי, פיניקס, טה פויה -
ברגע שמגיעים למכתש,
מסתובבים והולכים ברחבי האי.
- אגם המכתש -
ואז חוזרים לפתח בכניסה.
- מסוק -
יש לא מעט גז באי שמנסה להימלט,
הוא צריך לעלות דרך חומר צמיגי
ובוצי.
אז יש קולות של "בלופ-בלופ".
הגופרית עולה עם האדים.
היא מתגבשת, נופלת על עצמה
ויוצרת מבנה דמוי ארובה, כמו של בית,
אז אנחנו קוראים לזה אזור ארובות הגופרית.
הנוף מורכב מסלעים ואפר ובוץ.
אבל זרועים בו
מרבצי גופרית בין הגוונים האפורים,
בגוונים יפהפיים של צהוב,
וקריסטלים לבנים בוהקים שמנצנצים בשמש.
מרגישים את הגודל
והעוצמה של המקום.
הנצנוץ הזה של אימא אדמה
בשיא היופי שלה, אבל בשיא הקטלניות שלה.
המדריך שלנו אמר שהאגם בדרך כלל כחול-ירוק יפהפה,
ובאותו יום הוא היה לבן כי אולי בלילה
הייתה פעילות כלשהי,
שגרמה לאפר ליפול על האגם.
אני חושב שזה קורה לעיתים די קרובות,
ומבחינתי זה לא הפריע למדריכים, אז זה לא הפריע לי.
התחלנו להתקרב למכתש.
עצרנו לצלם בכל כמה מטרים,
ודיברתי עם המדריך שלנו ושאלתי אותו,
אמרתי, "אז מתי הייתה ההתפרצות האחרונה?
כי אני קצת נלחצת."
הוא אמר שהייתה התפרצות ב-2013, התפרצות ב-2016.
ואמרתי, "עכשיו סוף 2019, ואני ממש נלחצת."
היידן אמר שהאי ברמת סיכון שתיים.
הוא לא הסביר מה זה אומר,
אבל הוא אמר שזה סיכון גבוה יותר לפעילות, מה שהדאיג אותי.
רמה אחת, רמה שתיים, לא הייתה לזה יותר מדי משמעות.
ברמה אחת לא קורה הרבה, רמה שתיים זו פעילות מוגברת,
ורמה שלוש הייתה התפרצות, אז יודעים ש…
יש מרחק עצום בין רמה אחת לרמה שלוש.
חזרנו למקום שבו התחלנו.
חזרנו ל"פיניקס" והתכוננו להפליג משם.
התחלנו לדבר עם אחד המדריכים
על כך
שהפעילות הוולקנית באי וייט קרתה בן לילה
או כשאף אחד לא היה שם.
- מצלמת הר הגעש ג'יאונט שבעה באוגוסט 2012 -
אז כאילו הוא אפשר לאנשים לבקר.
כאילו הוא אמר, "אני אתפרץ כשלא תהיו שם."
כשהפלגנו מהאי בדרך חזרה, הסתכלתי למעלה לכיוון המכתש
וראיתי את הסיור מהסירה השנייה.
- לאחר שה"פיניקס" הפליגה, נותרו 47 אנשים באי -
תמיד היה די מגניב לעלות למכתש
ולשמוע את כולם משתאים ואומרים,
"ואו" ו"אלוהים אדירים, זה מגניב",
וכולם מתחילים לצלם.
גיאולוגים באו לראות את זה ולהעיף מבט.
והיו אנשים מהצד השני של הסקאלה, שאמרו,
"אני רק רוצה לצלם את המכתש, אני רק רוצה את זה לאינסטגרם."
עלינו לראש המכתש
בערך בשעה 14:00.
אתה מסתכל למטה על בור בלי תחתית של אדים.
זה מראה מפחיד.
נתנו לנו עוד הזדמנות
להצטלם מול המכתש.
שמתי לב שספינה אחרת, ה"פיניקס", בדיוק הפליגה מהאי,
ואז בילינו שם כמה דקות,
והתחלנו לחזור למטה.
חשבתי, "טוב, אנחנו בדרך למטה.
הסיור עומד להיגמר", אז הרגשתי קצת יותר טוב.
כיוון שהם באו מאוניית תענוגות,
היה להם לו"ז די צפוף,
אז התקדמנו די מהר וחזרנו למזח.
הסיור השני הגיע כעשר דקות אחרינו,
אז עזבנו את המכתש והיידן התקרב למכתש.
מהמכתש חוזרים במסלול מעגלי,
והמרחק הוא 500 מטר לחוף.
היו לי ארבעה נוסעים באותו יום, שני זוגות,
ובשלב הזה חלפנו על פניהן עם הסירה,
את הקבוצות שהלכו אל המכתש.
זיהיתי את היידן ואמרתי לו שלום ו…
בזמן שהוא עלה לכיוון המכתש עם הקבוצה שלו.
התקדמנו לאגם החומצה.
ראינו את הבועות בין ענני האדים
שעפו לכיוון הפנים שלנו.
היידן אמר לנו שאנחנו יכולים להישאר שם רק שתיים-שלוש דקות,
מספיק זמן להסתכל ולצלם כמה תמונות
כי הכימיקלים שהשתחררו מלמעלה
היו הרבה יותר מזיקים.
כולם מיהרו להצטלם.
הגיע הזמן להמשיך בטור.
אחותי הייתה מלפנים עם היידן.
הייתי עם הוריי בערך באמצע הקבוצה.
בערך באמצע הדרך למזח היו שני פלגי מים,
והם הגיעו מחלקים שונים של האי.
אז המדריך אמר לנו לעצור
ולהכניס את האצבע למים ולטעום אותם.
יכולת לטעום את המינרלים שבמים.
טעמתי את המים והייתי עם הגב למכתש,
ושמעתי את אחד התיירים האחרים אומר, "היי, תראו את זה."
והסתובבנו וראינו קצת עשן שחור יוצא מהר הגעש.
זה לא נראה מאיים. האמת היא שצילמתי את זה.
זה היה כמו עשן שעולה מארובה. בלי צליל.
כולנו הסתובבנו וראינו מה שנראה כמו זיקוק שחור,
כמו סוהרסן מהארי פוטר עם זנב שחור ארוך.
אז כולנו שלפנו את הטלפונים, התחלנו לצלם.
זמן קצר לאחר מכן היה עוד פיצוץ גדול יותר,
ואחריו קבוצת סלעים ענקיים, עוד יותר גדולים, שעפו באוויר,
ולאט לאט זה התעצם וגדל.
ידעתי מייד.
אלה חדשות רעות. צריך לברוח.
הסתובבתי וראיתי את העשן.
הוא כבר היה גבוה יותר מהאי וייט.
ידעתי מייד מה קורה.
המוח שלי נכנס לטירוף,
וניסיתי לברוח כמה שיותר מהר ולחשוב מה לעשות.
מאחוריי
שמעתי את קלסי צועקת, "תברח!" ואז זה התחיל.
קדימה! -קדימה!
אנני!
- צולם בטלפון של שורדת -
בשלב הזה התחרפנתי. חוויתי את הסיוט הכי גרוע שלי.
שמענו את היידן מלפנים צועק לנו לברוח,
ובשלב הזה התחילה הפאניקה
וכולנו התחלנו לנוס על נפשנו.
שמעתי את ההורים שלי מאחוריי.
הרגשנו את הצל של הפיצוץ עולה מאחורינו.
הצלחנו לברוח ולהסתתר
מאחורי גוש סלעים גדול מאוד רגע לפני שהאפר הגיע אלינו.
זה היה פשוט ריק שחור.
שמעת רק קול המייה ואז שאגה.
בשלב הזה לא יכולתי לעשות כלום.
שטנו למפרץ הבא, שהוא מעבר לצוק,
ואז הוא התפרץ.
אלוהים אדירים. אוי, לא.
ראיתי את זה עולה וזה יפהפה.
הלבן הוא לבן טהור, השחור כהה.
זה סוג של… זה רגע אדיר.
בתוך שניות ספורות הדבר היפה הזה נהיה מבשר רעות ומפחיד.
ענן האפר הזה התחיל לרדת מהצוק.
הצוות הבין מה קרה.
הסירה התחילה להאיץ במידה ניכרת.
עדיין היינו בחוץ. הצוות קרא לכולם להיכנס לקבינה.
כולם להיכנס עכשיו!
להיכנס מהר! -קדימה!
אלוהים!
- בריאן - מזח -
הלכנו לכיוון החוף ואחד הנוסעים שאל אותי,
"שברח?" והסתכלתי מעבר לכתף
ואז ראיתי התפרצות אדירה.
אני זוכר שהסתכלתי למעלה מעבר לכתף השמאלית שלי
וראיתי כל מיני דברים שעפים אלינו בקשת.
נראה כאילו זה עולה לגובה אלפי מטרים
וזה לא נגמר.
הסתכלתי על המסוק,
שהיה בערך 400-300 מטר ממני.
אז זה לא היה בגדר אפשרות.
האפשרות השנייה הייתה להגיע למים.
אז אמרתי להם לרוץ למים.
ברגע שהגעתי למזח, פשוט קפצתי למים.
אני זוכר שפגעתי במים ועצרתי את הנשימה כמה שיכולתי.
הכול פשוט נהיה שחור.
- שמע ממצלמת שורד -
אני זוכר סלעים שפגעו בי ועפו על הקסדה שלי.
זה היה הדבר הכי אפל שראיתי בחיים שלי.
אפל יותר מכל לילה שחוויתי, פשוט חושך מוחלט.
אם אתם קוראים על זרם פירוקלסטי,
אנשים לא יוצאים מזה.
ידעתי מה הרקע של הסיכוי לצאת, אז כן,
היינו צריכים לתפוס מחסה ולהחזיק אצבעות.
הצמדתי את משקפי השמש ואת מסכת הגז לפנים ולא שחררתי.
שמעתי אנשים אחרים צועקים.
זה פשוט נורא.
אני זוכר היטב שהגב שלי נשרף.
הידיים והרגליים שלי נכוו כל כך קשה וכל כך מהר שלא הרגשתי אותן.
שמעתי את מאט אומר, "מצטער, לורן."
וזה שבר לי את הלב.
החזקתי לו את היד כי הייתי בטוחה,
"אנחנו עומדים למות היום, ואני רוצה שימצאו את הגופות שלנו יחד."
הריח הציף את החושים.
החום לבדו היה בלתי נסבל.
האדים הרותחים פשוט שרפו אותי בחיים.
עשיתי כמיטב יכולתי לא לנשום בכלל,
לסגור את הפה, לעצום את העיניים.
ניסיתי להיכנס לתנוחת עובר, אז הגב שלי ספג את עיקר הכוח.
מתחת למים אין רעש,
ואתה מחכה שיופיע שוב אור.
יש תחושה שאתה לא יודע איך זה ייגמר,
כי אין אור, אין כלום.
בשלב מסוים היה קצת אור. אני זוכר שהסתכלתי עליו.
חשבתי, "תודה לאל על זה."
התחלתי לשחות לכיוונו, אבל אז הוא נעלם שוב.
אמרתי למאט שאני אוהבת אותו. צעקתי את זה בכל שתי שניות.
"אני אוהבת אותך.
אני אוהבת אותך." ורק שמעתי אותו צורח מכאבים.
אף פעם לא שמעתי אותו צועק ככה.
אלה היו כאבי תופת. נכוויתי דרך כל הבגדים.
כל ההתפרצות נמשכה שתיים-שלוש דקות.
אלה היו שתי הדקות הכי מפחידות בחיים שלי.
חשבתי, "זהו זה.
זה היום האחרון שלי בעולם. אנחנו נמות בירח הדבש שלנו."
אני זוכר שהסתכלתי מבעד לחלון,
ובכלל לא ראיתי את האי. הוא נעלם.
הרגשתי שהזמן זז לאט יותר.
ותמיד אמרתי, "אם יקרה לי משהו,
אני מרגיש שחייתי, יחסית לגילי, חיים מלאים וטובים מאוד,
ואני מרוצה ממה שהשגתי."
אבל אז הבנתי, "לא, אני עדיין לא מוכן לוותר על זה.
אני חושב שאמשיך
לנסות ככל יכולתי לצאת מהמצב הזה בחיים."
האפר התחיל להצטבר על פני המים,
האור התחיל להופיע שוב, ואז עליתי חזרה.
הסתכלתי מאחוריי על האי.
ראו שעדיין יש לא מעט אפר באוויר,
והוא נפל על האי.
קודם כול צעקתי את השם של לורן.
הייתי במצב כל כך גרוע, פחדתי שהיא מתה.
אז אני רק זוכר שכל כך פחדתי.
זה בסדר.
אז בסופו של דבר…
כשראיתי אותה זזה, נראה לי שהיא אמרה, "אני פה."
זו הייתה ההקלה הכי גדולה שהרגשתי בחיים שלי כשהיא ענתה.
זה היה הסיוט הכי גדול שלי, אם הייתי שורד והיא לא.
זה היה הכי גרוע.
לא הייתי יכול לחיות עם עצמי.
ברגע שההתפרצות נגמרה,
אני מניח שמתוך הלם פשוט נעמדתי והלכתי כמה מטרים.
היינו קרובים לאגם החומצה.
היו צרחות וצעקות, בכי.
ראיתי כמה אנשים מתגלגלים על הקרקע, נאבקים.
הם סבלו מכאבי תופת, וזה היה מחזה מחריד.
זה פחת בהדרגה ואז נפסק,
והיה שקט, אז חשבתי,
"זה עכשיו או לעולם לא."
אז קמתי והתחלתי לצעוק לכולם שיבואו אחריי
ויקומו, והתחלנו לחזור למזח.
מבחינה פיזית הייתי בסדר גמור,
אבל כל מי שהיה באי בזמן ההתפרצות, אף אחד מהם לא היה בסדר.
אף אחד לא הצליח לברוח מהאדים האלה.
האדים האלה היו בטמפרטורה של 200 מעלות צלזיוס.
אתה יוצא משם ונראה כמו עוף מבושל,
אם לתאר את זה בגסות.
פשוט הסתכלתי על היד שלי
והייתה שכבה שלמה של עור שהתנפנפה.
ידעתי שאני במצב קשה ושהיא במצב קשה.
המחשבה היחידה שלי הייתה, "אנחנו יורדים מהאי הזה עכשיו."
בבקשה תברחו! תברחו! בבקשה תברחו!
ממש התקשיתי ללכת.
נפלתי כמה פעמים.
מאט חטף כוויות הרבה יותר גרועות ממני,
כי הוא לבש הרבה פחות בגדים ממני, אבל הוא עזר לי.
פעלתי על אדרנלין טהור.
ידעתי פחות או יותר איפה המזח, ולשם התקדמתי.
בשלב הזה ראיתי את אחת הקבוצות הולכת לכיוון המזח,
וכולם התחילו להתקבץ במזח.
עשרים איש בערך חיכו לעזרה.
לא ידעתי שנעשה את זה,
אבל הסקיפר החזיר את הסירה
למקום שבאנו ממנו,
וכששטנו חזרה לשם,
נכנסנו לצל של ענן האפר, אז נהיה חשוך.
אלוהים אדירים.
היי, משמר החופים של וקטאני. "פיניקס", האם שומעים?
- שלוש דקות לאחר ההתפרצות -
שמעתי את הקריאה בקשר של הסקיפר שהכרתי,
הוא נשמע במצוקה קשה.
"יש אנשים באי ויש התפרצות."
ושמעו מהמצוקה בקול שלו שהמצב חמור.
- משמר החופים -
הטלפונים שלי התחילו לצלצל מייד.
אז חציתי את החניון בריצה אל הנהר, משם רואים את האי וייט.
באמת היה ענן גדול מעל האי,
והוא לא נעצר.
אלוהים.
כעבור חמש דקות בלבד
הוא שאל אותי שוב איפה העזרה,
אז זה הדגיש את המצוקה שלהם.
הם קראו לעזרה
וכעבור כמה דקות שאלו, "איפה העזרה?"
- משטרה -
מישהו בא למשרד שלנו קצת אחרי 14:00
וסיפר לנו שווקארי התפרץ.
אין לנו קו ראייה ישיר וללקארי, אבל מעבר לגבעות
ראינו ענן די מרשים.
חבר סגל אחר אמר, "יש מצלמות.
בואו נבדוק את המצלמות."
וראינו נקודות שחורות קטנות,
אבל ידענו שאלה אנשים,
ואז הבנו שיש שם אנשים.
- ביקון -
אנחנו עבדנו.
היה לנו דדליין.
התחלנו לשמוע את הסירנות ואמרנו, "מה קורה פה?"
נסעתי לשמורת מטאטואה,
עצרתי בצד, חציתי את אזור הדשא הגדול בריצה.
ידענו שמשהו לא בסדר.
ענן העשן היה גדול מהרגיל.
אנשים פשוט בהו בווקארי שמתפרץ, בעיקרון.
הייתי בבית וראיתי את המבזק המיוחד.
אנשים התחילו להגיע לבית שלי ו…
אלוהים, אני עדיין…
ניסיתי לחשוב ולהבין את זה.
פשוט תהיתי…
הייתי בהלוויה מאורית,
והרגשתי דרך האנרגיה
כשדיברתי שם שמשהו לא בסדר.
כשהסתכלתי למעלה, ראיתי את העשן מיתמר,
וזה לא היה ענן וולקני רגיל מעל וקארי,
הוא היה ממש כהה וסמיך.
כשהבנתי שזה אמיתי, פשוט פרצתי בבכי.
- משטרה -
היה קצת בלבול בהתחלה בשאלה מיהם התיירים
שהגיעו לאי,
ומי לקח אותם לשם.
אבל היינו בטוחים
שנשארו אנשים באי בזמן ההתפרצות.
הוצאנו קריאת מצוקה למשמר החופים של וקטאני,
והם יצאו לאי וייט.
אבל ההפלגה לוקחת שעה וחצי.
זה היה מתסכל כי היינו צריכים…
עד שהסירות שלנו מגיעות לשם,
תמיד נדרשת קצת המתנה.
ואז מאוקלנד יצאו גם מסוקי חילוץ לאי וייט.
היו מסוקי אמבולנס מוטס.
מסוקי חילוץ של וסטפק.
הם מומחים בחיפוש והצלה,
ויש להם כל הציוד והמשאבים הנדרשים,
אבל הם היו כנראה במרחק שעת טיסה מהאי.
אלוהים, יש שם אנשים. -תסתכלו על הסירה.
כשחזרנו למפרץ,
ראינו שהכול מכוסה באפר אפור.
המוח לא מסוגל לעבד את מה שאתה רואה.
אחד הדברים שלכדו את תשומת הלב שלי הוא מסוק.
שיט, תראה את המסוק ההוא.
וראיתי היטב שהוא נהדף אחורה.
חצי ממנו מחוץ למנחת והלהבים התעקמו.
זו הפעם הראשונה שממש התחלתי לחשוב
על הכוחות שפעלו בזמן ההתפרצות.
זכרתי שצילמתי שלוש-ארבע תמונות
כמה דקות אחרי שעזבנו את המזח.
אם מסתכלים ממש טוב,
רואים נקודות קטנות של אנשים על המכתש.
הקבוצה שלי עדיין הייתה ליד המכתש.
כולנו היינו כ-150-100 מטר
ממוקד ההתפרצות.
משמאלי ראיתי את ההורים שלי.
אבא שלי ישב, נאבק במסכת הגז שלו.
לא ראיתי את אחותי אז.
ראיתי את אימא שלי…
פשוט שוכבת שם. לא ממש זזה…
או מתקשרת בדרך כלשהי.
היו כל כך הרבה אנשים…
האי המשיך לפלוט אדים מאגם המכתש,
וראינו אנשים במזח.
אני רואה לפחות 16.
אלוהים, הם מכוסים באפר.
אלוהים. שם.
ברגע שראינו כמה קשה הייתה ההתפרצות,
המטרה שלנו השתנתה.
עכשיו היינו צריכים לעזור לאנשים.
בשלב הזה הייתי צריך להחליט.
האם אשחה לסירה ואציל את עצמי
או אחזור ואנסה לעזור?
זה הרגע שבו אתה נבחן ועושה כמיטב יכולתך.
שחיתי חזרה למזח והתחלתי לעזור לאנשים לעלות לסירות הגומי.
כולם היו אחוזי תזזית ומיהרו לעלות לסירת הזודיאק.
לא ידענו אם זו התפרצות מוקדמת לפני הדבר האמיתי.
אז הייתה מהומה על המזח. היינו צריכים לרדת מהאי.
אולי אני אקפוץ.
חכי! -חכי!
הצילו! -חכי!
ניסינו לעלות לסירה הראשונה,
שנעצרה ליד המזח, אבל אנשים נדחפו לפנינו,
לא יכולנו לעלות אליה, אז בפעם הבאה תפסתי את הסולם כדי לעלות,
ואז נפלתי לסירה.
טוב, אנשים.
לא לגעת בי.
בשלב הזה היה לא מעט כאוס,
אז אנשים ניסו לקפוץ פנימה,
והיה צריך לעצור בעדם, להדוף אותם קצת.
אני זוכר שתפסתי את הידיים שלהם, עזרתי להם לעלות לסירה,
והעור שלהם התקלף מהאצבעות.
אז זה היה ממש כמו במלחמה.
אלוהים.
אוי… -קדימה.
הצילו! -הצילו!
הסירה המתנפחת חזרה ל"פיניקס",
ומדריכה הוציאה שלוש-ארבע ערכות עזרה ראשונה,
וראיתי שהיא במצוקה
והייתי די קרוב אליה ואמרתי לה,
"הבת שלי ואני יודעים עזרה ראשונה,
אנחנו יכולים לעזור?"
התשובה שלה הייתה, "אנחנו צריכים כמה שיותר עזרה."
אז לקחתי את ערכת העזרה הראשונה,
הלכתי לירכתי הסירה.
הניצולים הראשונים
עלו לסירה,
והתחלנו במיון ראשוני,
הושבנו אותם, רק ניסינו לשכך
את כאב הכוויה בעזרת מים צוננים.
הם פשוט צרחו, "תוציאו אותי מפה, תיקחו אותי מפה."
הסירות פה עכשיו!
אלוהים. -המנוע שלכם פועל.
הם נכוו ו-45 אחוז ל-80 אחוז, וחלקם נכוו בכל הגוף.
אז שיעורי ההישרדות אחרי 45 אחוז יורדים משמעותית.
אז אתה יודע שאתה מתמודד עם אנשים ש…
שימותו בשעה הקרובה בדרכם חזרה לחוף.
זה היה מצב די קשה.
ובשלב הזה הסירה הייתה בתפוסה מלאה,
אז היינו צריכים לחזור לחוף כמה שיותר מהר.
- כמה מחברי הצוות של ה"פיניקס" התנדבו להישאר באי -
- כדי לחפש ניצולים. -
- הסירה התחילה את ההפלגה בת 90 הדקות בחזרה ליבשת. -
- חצי שעה לאחר ההתפרצות -
אשתי התקשרה אליי
ואמרה, "עולה המון עשן מווקארי,
הכול בסדר?"
ואמרתי, "נראה לי. לא שמעתי כלום,
אבל אני מאמין
שהיידן היה אומר לנו."
והסתכלתי מבעד למרווח אל הים
והיה עמוד גדול של עשן שהיתמר משם.
נסעתי לאורך החוף,
ואז ראיתי את עמוד העשן הגדול,
גדול מהרגיל ובהחלט כהה מהרגיל.
הסתכלתי עליו וחשבתי, "משהו קורה."
"וולקניק אייר" קיבלו הודעה שהייתה התפרצות.
יכולתי לראות את מה שצילמה אחת ממצלמות הר הגעש,
שנמצאת בחוף וקטאני.
- מצלמת הר געש ג'יאונט, תשעה בדצמבר 2019 -
אני חושב שהיה די ברור
שלשבת בחיבוק ידיים זה לא בגדר אפשרות.
ידענו שיש אנשים באי.
היו לנו האמצעים והיכולת לנסות לעזור
וזה היה הדבר הנכון לעשות, וזה מה שעשינו.
כמו כל דבר,
כשצריך להחליט ולעשות,
אתה עושה את זה או שאתה לא עושה את זה. אז אני עושה את זה.
התקשרתי לטים ואמרתי, "אני טס",
והוא אמר, "כן, נתראה שם."
התקשרתי לשני אנשים ממש מנוסים שעובדים אצלי.
אמרתי, "תכינו מסוק,
תתדלקו אותו, תביאו ציוד שאתם חושבים שנצטרך,
תביאו עוד מסכות ומים."
ואז הם המריאו. אחרי כמה דקות אני המראתי.
- ארבעים דקות אחרי ההתפרצות -
שמעו את כל הדיבורים בקשר,
ואז שמעתי את הקול של ג'ון פאנל.
האמת היא
שטסתי בווקטאני במטוס שלי,
בדקתי ציוד חדש.
אז שמעתי את מארק לו בקשר, קורא למטוס.
היינו צריכים מישהו שיחוג מלמעלה וישמש תחנת ממסר
או אמצעי להעברת תשדורות,
כי יש מעט מאוד קליטה סלולרית באי וייט.
אין קשר קבוע או מערכת קשר כלשהי שם.
התנדבתי לעזור.
היה לי המון דלק, יכולתי להגיע לשם
ולא חשבתי אפילו לא לטוס לשם.
כל הקורבנות היו מפוזרים בסירה,
מלפנים, מאחור.
כולנו תפסנו תפקידים, סייענו לאנשים.
אני חושב שכל מי שהיה בסירה עזר לא מעט.
התמודדנו עם ידיים חשופות,
רגליים, פנים, אבל הכוויות היו הרבה יותר גרועות.
אני זוכר שזה היה רגע עיקרי שבו חשבתי,
"מה ישרוף אותך דרך בגד,
אבל לא ישרוף את הבגד?"
הבנתי שהאדים גרמו לפציעות הרבה יותר קשות שלא ראינו.
לא היה לנו מקום בקבינה.
היינו בחרטום הסירה,
והשפריצו עלינו מי מלח באוויר הקר ובשמש.
הדרך חזרה הייתה איומה.
הסתכלתי למעלה על האופק וחשבתי,
"איך עדיין לא הגענו? בטח עברו שעות."
אבל שמעו שהסירה שטה בשיא המהירות,
וחשבתי, "תמשיכי, סירה. תמשיכי, 'פיניקס'.
ב"פיניקס" היו כ-26 פצועים
או פצועים אנוש על הסיפון.
אז חשבתי,
"שיט, יש מספיק אנשים לסירה שלמה שעדיין צריך לחלץ."
- עשרים ואחת איש נותרו ליד שפת המכתש, הכי קרוב למוקד ההתפרצות. -
הייתי ליד אגם החומצה.
פשוט ישבתי שם והתנדנדתי בכאבים.
בכל הגוף שלי היו עקצוצים. ראיתי את הזרועות שלי
מכוסות באפר אפור.
חשבתי, "אני אמות פה. אני אמות, זהו."
ישבתי באמצע בין שישה-שבעה אנשים.
אנשים מתים או גוססים.
באותם רגעים שמעו את הקולות מתחילים לגווע לאיטם.
הצרחות נשמעו בתדירות נמוכה יותר.
הבכי נהיה שקט יותר.
ידעתי שסיכויי ההישרדות הכי גבוהים
במקרה של טראומה אם מקבלים סיוע רפואי בשעה הראשונה.
אחרי שישבתי שם חצי שעה,
הבנתי שאף אחד לא מגיע,
ואז קלטתי.
"פשוט קום ולך תחפש עזרה."
קמתי והתרחקתי מההורים שלי,
זה הדבר הכי קשה שנאלצתי לעשות.
אבל ברגע שגייסתי את הכוח, לא הלכתי,
אלא דידיתי, הכרחתי את עצמי להמשיך ללכת.
רבע שעה או 20 דקות מתחילת המסע חזרה,
אנשים התחילו לצרוח,
"אני צריך מים!"
עשינו מה שיכולנו עם מאט ולורן
והחבר'ה מלפנים.
התכולה של ערכת העזרה הראשונה שלי
היה שווה הרבה פחות מהמכל.
רוקנתי את ערכת העזרה הראשונה שלי והתחלתי למלא אותה במים.
פשוט התחלנו לשפוך מים קרים על הידיים שלהם,
על מה שראינו שחשוף.
כולם צרחו כדי לקבל הקלה כלשהי.
אני חושב שכולנו עשינו מה שיכולנו אז.
אמרו לי כמה פעמים, "אתה צריך לשבת,
בטח שאפת הרבה אפר וכאלה."
אבל קשה מאוד לשבת במצב כזה,
אז אתה פשוט ממשיך.
עטפו אותי בשמיכה כדי לחמם אותי,
ואז ג'ף הופקינס נצמד אליי כדי לחמם אותי.
היא אמרה לי, "אני לא אצא מזה.
אני לא אצא מזה."
"כן, את כן. זה לא סוף החיים שלך.
נשארו לך עוד הרבה שנים."
היא ביקשה שאחזיק לה את היד,
ולא יכולתי להחזיק אותה מרוב שהיא נכוותה.
אני בדרך כלל לא אישה דתייה, אבל אני זוכרת שהתפללתי לאלוהים
שיסיים את החיים שלי,
רק כדי שלא יכאב לי יותר, ואז איבדתי את ההכרה.
היה לי קשה מאוד לנשום.
הרגשתי שהרגליים שלי כבדות.
כל צעד דרש המון מאמן, כדי להמשיך להתקדם.
אני זוכר שהיידן אמר לנו קודם, בתדריך הבטיחות,
לנסות ללכת בעקבות הפלג חזרה לחוף.
הדרך התעקלה במקום שבו הייתי צריך לחצות את הפלג.
היה חם מאוד, היה רותח, והייתי צריך לקפוץ ולחצות אותו.
רק רציתי לשבת שוב.
אבל ידעתי שאם אעשה הפסקה ואתיישב, לא אוכל לקום שוב.
כשהגעתי לאי, היה אפשר לראות
שיש לא מעט אפר עדיין.
ממש עמוד של אפר ואדים.
אז חשבתי, "טוב, אני אעיף מבט."
אז טסתי לתוך המכתש.
אני זוכר שהסתכלתי למטה וחשבתי, "אלוהים, זה נראה כמו בן אדם.
זה נראה כמו עוד.
לא, זה נראה כמו בחור יושב."
ואז חשבתי, "רגע, יש הרבה יותר."
ניסיתי לטוס עם שני מכשירי הקשר והטלפון הסלולרי.
נשארתי נגד הרוח מול ענן האפר, ומצד אחד,
פשוט טסתי הלוך וחזור.
ידעתי שצריך להעביר מידע לרשויות
באשר לחומרת המצב כדי שיוכלו לתכנן
ולהשקיע יותר משאבים אם צריך.
אמרתי למארק, "אנחנו צריכים לדעת מה מספר ההרוגים
ומה מספר הפצועים."
ניסיתי לנחות בכמה מקומות מאובקים מדי,
אז מצאתי את אחד ממנחתי העץ שלי,
והתבייתי עליו,
ופשוט טסתי ישר אליו תוך כדי האטה.
יצאתי מהמסוק בריצה. לקחתי את המסכה שלי וקפצתי החוצה.
אחר כך מצאתי טביעות רגל בנחל.
והתמקדתי בתכנון הגישה שלי לאי,
היה המון אבק.
אז היינו צריכים להיות די מחויבים לנחיתה.
בהתחלה שכחתי את המסכה שלי, ולא התרחקתי יותר מדי מהמסוק
כשהבנתי כמה קשה לנשום שם.
היה ממש קשה. היית חייב לחבוש מסכה.
ראיתי אדם אחד, ראיתי עוד אחד.
ראיתי קבוצה בהמשך.
בהכרה, אבל בקושי.
כמה מהאנשים זעקו חזק יותר מאחרים.
יכולתי לגבש תמונה של מה שקורה למטה.
מצאנו עוד ועוד אנשים כל הזמן שצריכים עזרה,
ונהיה לי ברור מאוד מהר מאוד
שמדובר באסון גדול.
התקשרתי לחבר'ה
ותדרכתי אותם. אמרתי, "תקשיבו, יש פה הרבה אנשים.
לא מעט מתים.
יש הרבה אנשים בחיים, ואנחנו נגיע לכולם."
העברנו את המידע לפקחי הטיסה,
כך שהם יכוונו את שני מסוקי החילוץ של "וסטפאק" לאי וייט.
אמרתי, "יש פה אנשים בכאבי תופת
ואין לנו ציוד רפואי.
אין לנו מסוקים עם אלונקות.
אנחנו צריכים אתכם פה, על האי."
הם הגיבו מייד.
"נגיע ישירות."
אז התקשרתי למארק ואמרתי, "העזרה בדרך.
המצב ישתפר בקרוב."
באותם רגעים התחלנו לטפל
באנשים בשטח,
פינינו את דרכי הנשימה שלהם,
פינינו את האפים שלהם, שמנו אנשים בתנוחות התאוששות,
שמנו לאנשים מסכות גז
וטפטפנו מים במקומות שיכולנו.
המשכנו עד שקיבלנו סיוע נוסף.
האפר עדיין צנח עלינו,
ומדי פעם שמענו
פיצוצים גדולים כשדברים עלו לאוויר.
בכל אופן, המשכנו הלאה.
סירת משמר החופים של וקטאני נפגשה עם ה"פיניקס" בערך באמצע הדרך
בחזרה לווקטאני, נעצרה לצידה.
הסקיפר אמר שיש כמה פצועים אנוש על הסיפון.
אז הוחלט שצוות האמבולנס
יעלה על סיפון ה"פיניקס" ויסייע בטיפול בדרך חזרה.
הפרמדיקים עלו לסיפון, ופתאום המשכנו בדרכנו.
הציפייה שלי הייתה, "הפרמדיקים ישתלטו על העניינים."
אבל אפילו שהייתה להם ערכה גדולה,
לא היה בה משהו שיעזור,
והפרמדיק אמר, "תמשיכו לעשות מה שאתם עושים.
תמשיכו להרגיע. אין לנו משהו אחר לעשות."
אנשים התחילו להתאסף ליד המים,
לאורך שפך הנהר.
ראיתי המון אמבולנסים, ניידות משטרה.
הייתה תחושה שכל אדם
מכוחות החירום בשטח היה שם.
ברגע שידענו שסירות נמצאות בדרך חזרה,
הלכתי לפנות להן את המזח
כי ידעתי שהן יגיעו למזח הראשון ויפרקו.
היינו שם וניסינו להחליט
איפה לבצע מיון ראשוני של האנשים שיורדים מהסירות.
הייתי קצת בהכחשה, קצת לא האמנתי.
חשבתי, "אולי כדאי שאתקשר רגע להיידן."
ניסיתי להתקשר אליו ולא הייתה תשובה.
אני מניח שבקהילה קטנה
רשת הקשרים קצת יותר רחבה,
אז אשתי התקשרה לחברת המשפחה
ושאלה אם הכול בסדר,
והיא אמרה, "זה לא טוב."
לקחתי את הילדים ונסעתי מהר לעיר.
נסענו לווקטאני,
ישר ל"ווייט איילנד טורס".
ראינו אמבולנסים וניידות משטרה בכל מקום.
כל המשפחה הייתה שם. פשוט חיכינו לחדשות.
הגעתי לגוש הסלעים,
וראיתי את המים וחשבתי,
"הצלחתי", ומולי
היה אחד מאנשי הצוות מה"פיניקס".
הוא הצמיד את מכשיר הקשר לפה
ואמר משהו בסגנון, "זהו, אולי הגיע הזמן להתקפל."
ברגע ששמעתי את זה פשוט צעקתי בכל הכוח שנשאר לי.
זה היה יותר כמו צרחה.
ואז הוא הסתובב בעיניים פעורות לרווחה,
היה לו מבט מופתע והוא אמר, "שאני אמות!"
והוא אמר מייד, "מצאתי ניצול.
קדימה."
וכשכרכתי את הזרועות שלי סביב הכתפיים שלו,
אני רק זוכר שאמרתי, "המשפחה שלי."
כל הזמן רק רציתי שהוא יאפשר לי לקחת אותו חזרה
למקום שבו כל השאר היו.
הוא אמר, "יהיה בסדר. ניקח אותך לסירה עכשיו."
אז עלינו ל"טה פויה" ויצאנו לדרך.
איבדתי את תחושת הזמן מרוב שהייתי עסוק
וניסיתי לתקשר עם פקחי הטיסה.
"אנחנו צריכים פה עזרה דחופה, אנחנו מוצאים עוד ועוד ניצולים
וצריכים עוד עזרה."
הם חזרו אליי כעבור חמש דקות
ואמרו, "קיבלנו הוראה ממרכז הקשר
לא להגיע לאי."
ההחלטה התקבלה בדרג גבוה יותר,
שיוכרז על אזור אסור לטיסה
בגלל הסביבה המסוכנת סביב האי.
די רעיל, די חומצי ודי מסוכן למחלצים.
והיה סיכון גבוה לפיצוץ נוסף.
בשלב הזה היה מסוכן מדי
למשטרה ולשירותי החילוץ להגיע לאי.
האי מכוסה כרגע באפר ובחומר וולקני.
אנחנו מקבלים ייעוץ ממומחים בנוגע לבטיחות ניסיונות החילוץ.
התקשרתי שוב לצוות של מארק בשטח ואמרתי,
"אתם צריכים להסתדר עם מה שיש לכם.
אתם ברשות עצמכם."
הוא אמר, "לא, הם לא באים."
אז אמרתי, "כן? טוב."
ואז בעיקרון עברנו לתוכנית החלופית,
לעשות את זה בעצמנו.
- שמונים דקות לאחר ההתפרצות -
מארק והצוות שלו התמודדו עם מצב מחריד,
עם כמה וכמה מטופלים שסובלים מכוויות חמורות.
זה סיוט שהתגשם.
בשלב הזה קיבצנו את כולם
וזה נהיה מאמץ משולב לזהות את הניצולים,
ולהתחיל להעלות אותם למסוק.
החלטנו להוריד את כל מי שעדיין חי מהאי.
ברגע שהתחלנו להעביר אנשים, הבנו כמה הפציעות חמורות.
רגליים שלמות היו מלאות שלפוחיות וניסינו להרים אנשים,
והעור התקלף לנו בידיים
ועל הבגדים שלנו וכולי.
אבל אי אפשר לשבת ולהתבוסס בזה.
בסופו של דבר אתה צריך להתקדם ולדבר עם אנשים.
להגיד להם מה תעשה.
"טוב, אתם נכנסים למסוק.
נטיס אתכם.
תגיעו לבית החולים בעוד 20 דקות."
כשאנשים במצבים קשים וכמעט מתים,
מילים הן חזקות ביותר.
ולא היה לנו זמן לפתוח את המושבים.
היינו צריכים להטיס אנשים מייד.
השתמשנו בחלק מהחגורות כדי להעלות אנשים במקום לחגור אותם.
בסופו של דבר הכנסנו חמישה אנשים למסוק הראשון ויצאנו לדרך.
אז העמסנו את המסוק שלי ואז המראתי.
היה לי אחד על המסוק
והעלינו עוד אחד.
לא יכולנו להכניס יותר לחלק האחורי של המסוק שלי.
אז המראתי עם השניים האלה.
אני זוכר שרציתי שהמסוק יטוס מהר יותר,
ובדרך חזרה חשבתי אך ורק
על האנשים בחלק האחורי של המסוק שלי.
נתנו להם מים כדי לנסות לסייע
ו… אתם יודעים, אבל… כן.
זה היה נורא, מאמץ אדיר מבחינתם.
הם לא יכלו לעשות הרבה יותר מזה.
לא נשארו עוד ניצולים.
היחידים שנותרו על האי היו ההרוגים.
- שנים עשר פצועים הועברו ליבשת באמצעות שלושה מסוקים. -
- שמונה הרוגים נותרו על האי. -
- שעתיים לאחר ההתפרצות -
כשהתקרבנו ליבשה, מייק הסקיפר אמר,
"תחזיקו חזק כי נעשה את זה בשיא המהירות."
הסירה לא נעצרה כשהיא עברה את שפך הנהר.
היא פשוט המשיכה במהירות הזאת לאורך הנהר,
מה שלא ראינו קודם לכן.
אני זוכר שחשבתי, "יש סיבה שהסירה הזאת מתקרבת מהר."
הייתה שורה של פרמדיקים, שורה של שוטרים,
שורה של כבאים,
והם נראו פעורי עיניים,
הם ניסו לעכל את מה שהם רואים.
- סיור קהילתי -
אני מניח שהם היו בהלם.
אז ראינו לראשונה את הנפגעים.
אף פעם לא ראיתי גוף של אדם
בהתפרצות, אז לא ידעתי…
איך זה ייראה.
אני זוכר…
שראיתי שוטר בא והידיים שלו היו מלאות בניילון נצמד.
הם ניסו לקנות את כל מה שאפשר
מהחנויות המקומיות כדי לכסות את הכוויות.
שמעתי את ג'ף צועק לפרמדיקים,
"תורידו אותה קודם. היא במצב אנוש."
מאט ירד מהסירה על הרגליים, מה שהדהים אותי.
הבהרתי היטב שאני לא רוצה שיפרידו אותי ממנה,
אז נתנו לי לנסוע איתה באמבולנס לבית החולים.
במקום שבו הייתי, שלושת האנשים שהיו איתי…
היה רגע שבו אחד מהם פשוט התמוטט,
התמוטט עליי.
ו…
ואני חושב שבשלב הזה
היה לי רגע קטן משלי.
- משטרה -
אני זוכר שקמתי, נשמתי עמוק,
הסתובבתי ופניתי לגדה השנייה של הנהר,
ואז הסתובבתי חזרה
וידעתי בדיוק מה צריך לעשות.
היו כבאים ואמבולנסים ושוטרים,
ואיכשהו בכל הקהל הזה
הצלחתי להבחין באימא שלי ובאחותי,
אני זוכרת שחשבתי, "הן לא יכולות לראות אותי ככה."
- סנט ג'ון -
אז קמתי ולא יכולתי ליישר את הגפיים,
אז הייתי צריכה ללכת בצורה מוזרה לצד הסירה.
הלכתי ישר לאמבולנס,
כי לא רציתי שהן יראו אותו בכאלה כאבים.
הנפגעים הראשונים מהתפרצות הר הגעש
שהגיעו באלונקות מהאי וייט סובלים מכוויות בבירור.
כמובן, עדיין יש כמה שלא נמצאו.
אנחנו סבורים ש-20 מהם פצועים קשה.
מיהרתי לעיר.
ההורים שלי היו שם.
אחד הסקיפרים אמר, "היידן לא ירד.
הוא לא ירד."
אבל הוא לא ידע בוודאות איפה הוא.
ואמרנו, "זה לא ייתכן. איך?"
הוא אמר שהוא לא יודע אם הוא במסוק או לא, הוא לא היה בטוח.
התקדמנו הכי מהר שאפשר.
כנראה 120 קשר.
קיבלנו הוראות משירותי ההצלה,
אמרו לנו לטוס לנמל התעופה עם כל המטופלים,
אבל אמרתי, "לא, אנחנו לא עושים את זה.
אנחנו טסים לבית החולים."
- בית החולים וקטאני -
זה פשוט בזבוז זמן.
הרגשתי ששירותי ההצלה כבר אכזבו אותנו,
אז בית החולים לא יאכזב אותנו כי פשוט נגיע.
הם עמדו להיכנס לבית החולים,
היו שם המון אנשים שיטפלו בהם מהר.
חשבתי, "אימא שלי לא תבין מה קרה לנו
כשנפסיק לדבר איתה."
והטלפון הסלולרי שלי עדיין היה עליי, אז ביקשתי מאחד האנשים לידי
להתקשר לאימא שלי. לא יכולתי לפתוח אותו כי הוא נפתח בטביעת אצבע
ולא נשארו לי טביעות אצבע.
היי, אימא, זה אני. אני רק רוצה שתדעי,
וזאת לא בדיחה,
שהר הגעש התפרץ בזמן שהיינו על האי,
אז אנחנו בבית חולים בניו זילנד.
אני לא יודע כמה זמן אהיה פה,
אבל אנסה לעדכן אותך כמיטב יכולתי.
בשלב הזה הופרדנו.
לא ממש הבנתי עד כמה המצב שלי קשה.
בהחלט לא ציפיתי שאהיה בתרדמת
בניו זילנד למשך עוד יותר מחודש.
חתכו את טבעת הנישואים שלי, ואני זוכרת שהתחננתי בפניהם
לא לעשות את זה כי בדיוק התחתנתי.
נשבר לי הלב ולא הסתכלתי כשחתכו אותה.
אתה עובר ממצב של בהילות
בצורה פתאומית למצב שבו הבהילות נפסקת,
ורק ברגע הזה,
כשפתאום מה שעשינו עבר
לאחריות של איש מקצוע,
התחלנו לעבד את מה שקרה.
התקשרתי לאשתי.
ברגע שהיא ענתה, לא יכולתי לדבר.
הדמעות פשוט התחילו לרדת משום מקום.
כולם היו ממש
מרוסקים מבחינה רגשית ופיזית בשלב הזה.
ג'ולין, החברה שלי, באה לקחת אותי, ויכולתי…
לחבק אותה ו…
אז עיכלתי את הכול מבחינה רגשית בפעם הראשונה.
שמענו מהמשטרה שעדיין יש שמונה אנשים באי,
בווקארי, שנהרגו.
טיפני היה אחד מהם.
נפלתי על הרצפה.
לא האמנתי שאני שומעת…
"פריקורה", אנחנו קוראים לזה. טרגדיה.
ברגע ששמענו שהמסוק האחרון נחת,
התקשרתי למארק לו כדי לקבל עדכון על מה שקורה.
הרגשתי שכחברים
אנחנו צריכים ליידע אותם
בהקדם האפשרי.
"הייתי שם עם היידן, והוא בהחלט נספה."
הוא ראה את היידן ו…
הוא ראה אותו באי ואמר שהוא נהרג.
מארק אמר שראה טביעות רגל באפר,
והאמינו שמדובר בהיידן וטיפני שהסתובבו שם
ועזרו לאחרונים
להרגיש בנוח ברגעים האחרונים שלהם.
אני יודע שטיפני והיידן חשבו קודם כול על אחרים.
אבל הוא לא חזר הביתה.
כעת ברור שהיו שתי קבוצות באי,
אלה שהצליחו להתפנות
ואלה שהיו קרובים להתפרצות.
לאלה שאיבדו או לא מצאו בני משפחה וחברים,
אנו משתתפים באבלכם הבלתי נתפס ובצערכם.
אהוביכם עמדו לצד ניו זילנדים
שאירחו אתכם כאן, ואנחנו מתאבלים איתכם ומתאבלים איתם.
מניין ההרוגים הרשמי מהתפרצות הר הגעש
בניו זילנד הוא כעת שמונה.
תשעה מהם אומתו כהרוגים.
הנערים האחים…
מניין ההרוגים מהאסון ביום שני עלה לפחות ל-15.
הוא היה משרת ציבור מסור…
בין 21 הקורבנות היו בעלה גאווין
ובתה בת ה-15 זואי.
לא ממש ידעתי מה קרה במשך שלושה שבועות.
אף אחד עדיין לא סיפר לי.
אבל חברה שלי באה לבקר אותי ביחידת הכוויות,
אמרתי, "מה שלום היידן? אני מופתעת שלא ראיתי את היידן."
והיא פשוט הסתכלה על המשפחה שלי וכולם פרצו בבכי.
וככה גיליתי.
התעוררתי ב-17 בדצמבר.
סבא שלי סיפר לי את החדשות האיומות.
אבא שלי הובהל על ידי מארק לו ישר לבית החולים,
שם למרבה הצער הוא מת מפצעיו.
אימא שלי נהרגה באי,
והיא…
נמצאה על ידי צבא ניו זילנד כעבור כמה ימים.
ולא יודעים איפה אחותי הייתה ומה קרה לגופה שלה.
כשאבינו הקדמון טיטהי מת,
נאמר בפולקלור שלנו שהרוח שלו
הפכה לאחד משומרי האוקיינוס כיום.
גם המתים עצמם נהיו כמו אבינו הקדום טיטהי.
וקארי נתנה הרשאה, הסכמה,
שהם יהיו שם כשומרים, קאיטיאקי, לנצח נצחים.
הם תופסים את מקומם בזמן, שם הם לא יישכחו לעולם.
- שנה וחצי לאחר ההתפרצות -
יש ימים טובים ויש ימים רעים,
אם אתם רוצים שאהיה כנה לחלוטין איתכם.
אני יודעת שאנשים מסתכלים עליי. אני יודעת שאנשים מסתכלים על הידיים שלי.
אני לא אוהבת את זה.
אני תמיד מרגישה שאני צריכה להסביר מראש
למה הם נוצרו.
יש ימים קלים יותר.
בסדר, אז כרוב ניצנים מצד אחד,
תפוחים ובטטות מהצד השני.
בעלי ואני מתאמנים לריצת חצי מרתון,
אז יש ימים שבהם אני מתמקדת בדברים כמו ריצה,
המצב טוב, ואני רואה את העתיד שלי,
אני רואה ימים מאושרים ויכולה להסתכל מעבר להר הגעש,
אבל יש ימים ממש קשים.
כן.
הקמיצה שלי לא עובדת טוב כל כך,
וזה ממש משגע אותי ביד הדומיננטית.
בשלב הזה אנחנו עדיין עוברים ניתוח כל חודש.
ההחלמה הזאת נמשכת כל כך הרבה זמן.
ההתפרצות נמשכה שתי דקות, אבל ההשלכות הן לשנים רבות.
אני מבין שאף אחד לא שולט בטבע,
אבל צריך לפחות לתת לי הזדמנות לקבל החלטה מושכלת.
אם הייתי יודע את מה שאני יודע עכשיו,
אין שום סיכוי שהיינו עולים לאי הזה. שום סיכוי.
נכוויתי מהקרסול
עד הירך, והחלק האחורי של הרגליים,
החלק האחורי של הברכיים ניצל כי כרעתי,
וזה הגן על החלק האחורי של הברכיים שלי וזה טוב.
ידעתי מה יכול לקרות שם.
אבל את לא מאמינה שזה יקרה לך.
זה לא שינה את הדעה שלי לגבי האינטראקציה שלי עם הטבע.
אני לא אחיה בחדר מרופד,
כי אילו מין חיים אלה?
אני מניחה שאני יודעת שאני יכולה להתמודד עם כל דבר עכשיו,
אז זה שווה משהו.
אולי לא לאחרים, אבל לי זה שווה משהו.
בכל תקופת האשפוז שלי בבית החולים
הקפדתי מאוד לצלם תמונות התקדמות בכל יום
כדי להיזכר בהן ולראות כמה התקדמתי.
עברתי 17 ניתוחים.
אמרו לי שאהיה שנה בבית החולים,
אבל אני די גאה לומר שהאשפוז שלי נמשך בסך הכול
קצת פחות מחודשיים.
אני חתיכת עקשן.
אני מסרב לוותר. אני ממשיך לנסות ולנסות,
אני מסרב לוותר, לא משנה כמה קשה.
אני עדיין אוהב סיכונים,
אבל סיכון מחושב, אני חושב שזה מה שצריך להגיד.
הם לא היו אמורים להיות שם.
לא אמורים ללכת לשם.
אני רואה את וקארי מהבית שלי.
אני רואה אותו מכל חדר בבית שלי. כן.
אני מעדיפה לראות אותו כמה שפחות, האמת.
אז פשוט סוגרים את הווילון, מניחים לו.
אומרים תפילה קטנה.
ואז עושים את אותו הדבר למוחרת ו…
כן.
אני חושב שבמובנים מסוימים
הבנו את האי,
שזו תוצאה בלתי ידועה.
אימא אדמה עושה מה שהיא רוצה.
אבל ישנו גם טבע האדם.
במצבים קשים
טבע האדם הוא ללכת לעזור.
אנשים רגילים מוכנים למסור את נפשם כדי לעזור לאחרים.
זה מה שמאפיין את האנשים הטובים בעולם.
הרבה דברים חיוביים נבעו מאירוע כזה מחריד.
תמיכת הקהילה הייתה מדהימה.
יש לי חברויות שלא הייתי מוותרת עליהן בחיים.
חייבים להסתכל על הצד החיובי,
כי אחרת הענן הזה יעקוב אחרייך לנצח.
מכון הכושר שלי והחברים לעבודה,
החברים שלי, המשפחה שלי,
כולם מדרבנים אותי להמשיך.
הם נתנו לי את המרץ להמשיך לעבוד קשה.
בעיקר סבא שלי, העוגן שלי.
הוא היה איתי מההתחלה,
ובחיים לא הייתי מגיע רחוק כל כך אלמלא האהבה והתמיכה שלו.
יש לי נקודה שלא נכוותה בכלל על פרק כף היד.
היא בדיוק בצורה של היד שלה.
זה היה ככה.
כן. לכן היד הזאת במצב הרבה יותר טוב מזאת.
אני לא יכולה לעשות אגרוף ביד הזאת,
וביד הזאת אני יכולה לעשות אגרוף מלא.
אני תמיד אהיה לצידו, תמיד,
אני פשוט אוהבת אותו כל כך, ואני מרגישה שזה קירב בינינו עוד יותר.
אני משתדל להפליג לשם בכל כמה חודשים ולהגיד שלום.
המשקה האהוב על היידן היה בירה סטיילאגר,
בירה ניו זילנדית טעימה,
ואנחנו לוקחים איתנו 12 בקבוקים ויושבים שם עם מי שבא איתנו,
אנחנו שותים קצת ותמיד שופכים בקבוק לים.
אפילו שאני שונא לבזבז בקבוק, אנחנו תמיד שופכים אחד לים ו…
ונותנים לו משקה.
אז אתה מחפש רגעים קטנים וסימנים,
כדי למצוא דרך להמשיך הלאה.
לנוכח אימא אדמה וכל מה שהיא יכולה להטיח בנו,
אנחנו עדיין צריכים לזכור שכבני אדם תמיד יש לנו זה את זה.
- התפרצות וקארי או האי וייט גבתה את חייהם של 22 אנשים. -
- אף גורם או אדם לא לקח אחריות -
- על הפציעות והאבידות בנפש. -
- האי נותר סגור לכל המבקרים. -
- מבוסס על הכתבה במגזין אאוטסייד -
- הסיפור האמיתי של התפרצות וייט איילנד מאת אלכס פרי -
תרגום כתוביות: דניאל שרמן