Downloaded from YTS.MX
Denne filmen inneholder materiale tilknyttet en ekte, traumatisk hendelse
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det oppfordres til seerdiskresjon
Det var en nydelig dag.
Du følte varmen fra vulkanen.
Du følte at bakken var varm.
Du ser disse vakre, gule fargene.
Mørkeoransje også.
Farger overalt.
Damp som kommer opp fra bakken.
Det var et fantastisk syn.
Det så ut som Mars eller noe.
Det var mye mer damp enn jeg trodde det skulle være.
Man visste at det var noe
vakkert og forferdelig, og man ville se det.
Men turguidene våre sa bare: "Ikke gå nærme kanten på krateret."
Jeg begynte å bli veldig nervøs,
og snakket med turguiden vår.
Jeg spurte ham: "Hva gjør vi om det er et utbrudd?"
"For jeg begynner å bli nervøs."
Jeg elsker kona mi over alt,
men å være nervøs er ikke uvanlig for henne."
Så jeg ignorerte det for det meste.
Jeg sa til og med: "Det kommer ikke til å skje et utbrudd.
VULKANEN: UTBRUDDET PÅ WHAKAARI
NORDØYA, NEW ZEALAND
Som en ung kiwi,
hvilket bedre sted å vokse opp?
Man har åsene, jakten og fiskingen.
Og havet å svømme i.
Det finnes ikke noe bedre.
Whakatāne er et vakkert samfunn, fullt av eventyr.
Geografisk er vi på østkysten av Nordøya.
Auckland er her.
Og ned kysten ligger Whakatane.
Folk uttalte det "Wock-a-tein" eller "Feck-a-tah-ni"
eller "Wock-a-tah-ni" eller noe.
Det er et lite samfunn med mye kjærlighet i hjertet.
Det bor 38 000 folk i Whakatāne.
Vi har 51% ikke-Māori.
Og 48% Māori.
Og lokalsamfunnene støtter hverandre.
Og sammen har vi et vakkert område
som inkluderer den levende, aktive og pustende vulkanen
Whakaari, på engelsk "White Island."
White Island ligger rundt 48 kilometer fra kysten til Whakatāne.
Når man kjører nedover kysten,
ser man ut mot
horisonten og ser
søyler av hvit røyk komme fra krateret.
Det er utrolig. Det er naturens rå skjønnhet.
Ifølge vår folketro kom vi fra fjellene.
Vi er faktisk etterkommere av Whakaari.
Og vi er beskytterne av selve øya.
Hun er en utrolig energi, og en kraft i sin egen rett.
Men hun er også spesiell med tanke på turisme.
PORTEN TIL WHITE ISLAND WHAKATĀNE FLYPLASS
WHITE ISLAND-TURER
Folk elsker White Island.
Og så mange folk er knyttet til White Island-turene.
Restaurantene våre,
motellene,
alt, butikkene og forretningene våre…
JEG VIL UTFORSKE, OPPLEVE, OPPDAGE
…alle de avhenger av turistene bragt til byen vår.
CHARLESTON, SØR-CAROLINA
Bryllupet vårt var
den mest perfekte, magiske dagen noensinne.
Jeg tror ikke jeg har smilt så mye i hele mitt liv.
Jeg er en eventyrsøker.
Hun er definitivt ikke det.
Jeg er mer en jente som liker å bli liggende,
eller å slappe av på stranden eller noe.
Så for bryllupsreisen vår begynte å vi å se på cruisereiser.
Vi fant et i New Zealand, og tenkte:
"Dette er flott! New Zealand har utrolig geografi
og attraksjoner. Det virker perfekt."
Søsteren min og jeg
liker alt som gir oss mye adrenalin,
og setter oss i fornøyelig risiko.
Woo!
Så vi hoppet av Auckland-tårnet.
Woo!
Vi dro på undervannsrafting.
Moren og faren min hadde vært på noen cruise tidligere,
og de likte dem godt. De foreslo til oss,
søsteren min og meg, å dra på cruise til New Zealand.
Og på det cruiset ble vi gitt alternativer til ekskursjoner på fastlandet.
Jeg valgte en ekskursjon én dag,
og Matt valgte en for en annen dag.
Den 9. desember var Matts dag for å velge ekskursjon.
Jeg digger vitenskap. Og det hørtes interessant ut.
En ekte vulkan som du kan gå opp til å se ned i.
WHITE ISLAND VULKANOPPLEVELSE CRUISE OG GUIDET UTFORSKING
White Island var noe annerledes
som man vanligvis ikke får gjort,
i og med at det er en av verdens mest aktive vulkaner.
KOM NÆRME DRAMAET
Ifølge beskrivelsen var det en fin og enkel gåtur.
Du trengte ikke fjellkratringsutstyr for å komme deg opp dit.
Man kunne gå opp til kratere, se ned og se denne utrolige vulkanen.
INNSJØ AV DAMPENDE SYRE
De fikk det til å høres spennende ut, ikke farlig.
Jeg sa: "Ok, det ser bra ut."
Vi så på beskrivelsen og sa: "Ok."
Vi bor i Hamilton på New Zealand,
og jeg er fulltidsprest i en kirke.
Datteren min hadde lært om geografi og vulkanaktivitet på skolen,
og jeg sa: "Vi bør dra mens vi har muligheten."
Så til 50-årsdagen min
overrasket hun meg med billetter til å dra til Whakaari.
9. DESEMBER, 2019
På mandag morgen er det rolig.
Det er ikke mye trafikk omkring.
Vi ankom ved turkontoret, og leste gjennom
et par sikkerhetsdokumenter, og ble bedt om å signere
kontaktdetaljene og pårørendedetaljene våre.
WHITE ISLAND-TURER
Jeg vet at det er en risiko, og jeg er der med datteren min.
Jeg skal ikke sette henne i fare.
Men jeg fryktet aldri det vi gjorde.
Hei, god morgen!
Den dagen var det noen få båter som utforsket øya,
og vi var på Phoenix.
Vi forlot brygga,
og reiste ut på elven i fem eller ti minutter.
Man passerer elveosen, og drar ut på det åpne hav.
Derfra er det rett til White Island.
Vi dro fra cruiseskipet rundt klokken ni om morgenen.
Vi tok en timelang busstur til Whakatāne,
til havnen vi skulle seile fra med rundt 40 andre turister.
Vi gikk ombord på Te Puia.
Turguiden sa at det var et helt nytt skip.
Jeg tror det var nytt det året.
Det var fire guider på Te Puia.
De var lokalfolk fra Whakatāne,
og var spente på å fortelle oss om historien til White Island.
Morgenen den 9. desember
var det Hayden, Tipene, Jake og jeg som var guider.
Vi forberedte båten og dro ut som på en hvilken som helst dag.
Nærmere land vil vi ta dere med på en guidet tur i det indre kraterområdet.
Det vil ta rundt en time til halvannen time.
Lillebroren min, Hayden, elsket friluftsliv.
og han elsket sommeren.
I 2009 begynte han som turguide i Whakaari.
Hayden førte en detaljert dagbok av alle turene han tok til øya,
og han hadde dratt 1111 ganger.
Det er utrolig.
Jeg visste ikke at det var Haydens tur nummer 1111 til øya. Nei.
Hayden var nok en av de guidene som hadde vært der lengst.
Han trente meg på jobb, og så
etter jobb dro vi ofte til den lokale fiskeklubben,
eller dro til Tarawera-fossen.
Han var alltid med på eventyr.
Han utviklet en enorm lidenskap for hele miljøet.
Ikke bare Whakaari, og ikke bare vulkanen.
Vindkastene blåste, og dønningene var ganske store.
Mange av de stakkars passasjerene ble
flyttet bak på Te Puia,
fordi de ble sjøsyke.
Jeg satt med familien min, og vi…
gjorde ikke akkurat narr av dem, men vi lo litt
og smilte for oss selv. Vi likte å være på vannet.
Og vi likte den humpete turen.
Vi ante ikke hvor røft havet kom til å være.
Vi var nok på båten i 90 minutter.
Og jeg vil si at minst syv eller åtte personer kastet opp, fordi
hele skipet gikk opp og ned,
og man så hav, så himmel, så hav og himmel.
Jeg var så nærme å kaste opp.
Jeg holdt magen min slik.
Det tar halvannen time dit, og halvannen time tilbake.
Noen dager kan det være røft der ute.
Det kan være forferdelig. Om man ikke er vant til å være på båt i en time,
forsvinner sjøbeina dine raskt.
Så det var et annet alternativ.
Man kunne ta et helikopter, og det var bare en 20-minutters tur.
Da jeg våknet den dagen,
var jeg ganske nervøs, litt stresset.
Det var første dagen jeg fikk lov til å fly passasjerene alene.
Jeg dro først til New Zealand for å få lisensen min.
Jeg så bare etter et fint sted å lære å fly.
På en skyfri dag,
om man tar av fra fastlandet, kan man se White Island.
Man kan fly i en rak linje bort.
Og forholdene den dagen var perfekte.
Da Phoenix kom nærme øya,
begynte mannskapet å forberede oss på å gå av.
Datteren min sa: "Kom igjen, pappa jeg vil være den første på øya."
Turen startet, og…
vi gikk sakte.
En av de to turguidene gikk først,
den andre gikk sist, og gruppen var imellom dem.
Det er litt som en scene i Jurassic Park
mens man nærmer seg.
Å lande på White Island for første gang var som å lande på månen for meg,
for det er et surrealistisk landskap.
Etter at vi landet, ga jeg dem sikkerhetsbriefingen.
Og jeg begynte å gå mot krateret.
KRATERINNSJØ
Mesteparten av vulkanen er under vann,
så man ser bare toppen av den.
White Island er en stratovulkan.
Når den har utbrudd, er det som regel ikke flytende lava som på Hawaii.
Den legger ned lag med steiner
og aske, og bygger seg opp slik.
Da Te Puia ankom på øya,
måtte vi oppi små Zodiac-båter.
De er oppblåsbare gummibåter.
Det er en kjapp tur til øya.
Ja, rundt et minutt eller to.
Og de kom til en vaklevoren sementbrygge,
med rustne metallstiger.
Man hørte bølgene krasje på stranden,
de skylte opp mot fjæra, som ga en havbris som luktet salt.
Så hadde man også
en slags sterk, vond svovellukt.
Det så ganske dødt ut. Ingen tegn til liv.
Da vi gikk av brygga og fikk vårt første ordentlige glimt,
hadde jeg et bilde i hodet av hvordan vulkanen skulle se ut,
og det var ikke slik.
Ingen lava. Bare masse røyk.
Det var veldig vakkert,
men jeg følte at vi var i ingenmannsland.
Derfra lagde vi separate grupper.
Guidene mine på øya var Hayden og Tipene.
Tipene skulle lære, tror jeg. Hayden lærte ham opp.
Tipene var veldig nysgjerrig
Han stilte alltid spørsmål.
Var stolt av å være Māori.
Han var glad for å ha jobben.
Han likte å dra ut med båten, og sosialisere med folk.
Han elsket å fortelle dem historier,
Māori myter og legender.
Han skulle ikke jobbe den dagen.
Vi skulle ut og handle.
Men han ble ringt for å dekke for noen, og dro på jobb.
Disse turguidene, pilotene og skipperne
kjente øya så godt, ned til hver minste stein.
De kjente Whakaari bedre enn noen andre.
Greit, alle sammen! Velkommen til White Island.
Jeg er guiden deres i dag på denne turen rundt øya.
De ga oss en hjelmhatt med hakestropp,
og ga oss en respirator.
Vi skal dra rundt siden her,
og opp til hovedkrateret.
Vi stopper et par steder på veien.
Jeg skal gi dere litt informasjon om øya.
Så lenge alle er klare,
starter vi turen, la oss gå.
Den første gruppen gikk ganske raskt
etter en kort sikkerhetsbriefing.
Vi samlet fortsatt gruppen vår.
Hva er dette for?
Når vi suger på dem,
hjelper det spyttproduksjonen.
Så irritasjonen dere får fra dampen,
dette hjelper med å lindre den. Så dere ikke hoster så mye.
Øyturen er omtrent en løkke som starter på stranden,
BRYGGE, PHOENIX, TE PUIA
Så fort man når krateret,
snur man og går rundt øya.
KRATERINNSJØ
Og så tilbake til munningen.
HELIKOPTER
Det er mye gass på øya som prøver å slippe ut.
Den må jobbe seg oppover gjennom en tykkere,
gjørmete substans.
Så man hører "blubb-blubb", og slike lyder.
Svovel kommer opp med dampen.
Den krystalliseres, og faller ned på seg selv.
Så former den en pipelignenede stryktur, som på et hus.
Så vi kaller det svovelpipe-området.
Landskapet er stein, aske og gjørme.
Men strødd blant
disse gråfargene er svoveldepotene
som er de vakreste, knallgule
og knallhvite krystallene som virker som de glitrer i sollyset.
Man får en følelse av hvor stort det er,
og kraften av det man går på.
Dette glimtet av moder jord
på sitt vakreste, men også mest dødelige.
Guiden vår sa at innsjøen vanligvis er en vakker blågrønn farge,
og den dagen var den hvit, fordi det kanskje over natten
hadde vært noe aktivitet
som gjorde at aske falt ned over innsjøen.
Jeg tror de skjer ganske ofte,
og siden guidene tok det med ro, gjorde jeg det også.
Så vi begynte å gå opp mot krateret.
Vi stoppet for å ta bilder omtrent annenhver meter.
Jeg snakket med turguiden, og spurte:
"Så når var forrige utbrudd?
For jeg begynner å bli litt nervøs her."
Han sa at det var ett i 2013, og ett i 2016.
Jeg bare: "Vel, det er slutten av 2019 og jeg begynner å bli nervøs."
Hayden nevnte at øya var på risikograd nummer to.
Han forklarte ikke hva det betydde,
men han sa at det var høyere risiko for aktivitet, som var bekymrende for meg.
Nivå én, nivå to, det betyr ikke så mye.
På nivå én skjer det ikke mye, på nivå to var det økt aktivitet.
Nivå tre var et utbrudd, så det…
Det var et stort omfang mellom nivå én og tre.
Vi dro tilbake ned til dit vi kom fra.
Vi kom oss på Phoenix igjen, og gjorde oss klare til å dra.
Vi begynte å snakke med en av turguidene
om hvordan
all den vulkanske aktiviteten enten hadde skjedd over natten,
ellen når ingen var der.
GEONET VULKANKAMERA 2. AUGUST, 2012
Det var litt som om den var snill mot folk som skulle besøke den.
Den sa liksom: "Jeg har utbrudd når dere ikke er her."
Da vi forlot øya og dro tilbake, så jeg opp mot krateret igjen,
og så gruppen fra den andre båten.
ETTER AT PHOENIX DRO, VAR DET 47 MENNESKER PÅ ØYA
Det var alltid ganske kult å komme til krateret
og høre alle gispe og si:
"Wow," og "Herregud, det er utrolig",
og begynne å ta bilder.
Geologer kom ut for å se det, og virkelig så på det.
Så var det den andre enden av skalaen, som var mer:
"Jeg vil bare ha et bilde av krateret for Instagram."
Vi kom til toppen av krateret
rundt klokken to den ettermiddagen.
Man ser bare ned på denne gapende, uendelige gropen av damp.
Det er et skremmende syn.
De ga oss en sjanse
til å ta bilder av oss foran krateret.
Jeg la merke til at et annet skip, Phoenix, nettopp hadde dratt,
og så hang vi der oppe i noen minutter
før vi begynte å gå ned igjen.
Jeg tenkte: "Ok, vi er på vei ned."
"Turen er nesten ferdig." Så jeg følte meg litt bedre.
Fordi de kom fra et cruiseskip,
hadde vi en ganske stram tidsplan.
Så vi gikk ganske raskt. Vi var på vei tilbake til brygga.
Den andre gruppen var kanskje ti minutter bak oss,
så vi dro fra krateret, og Hayden var på vei opp dit.
Fra krateret går man i en løkke tilbake,
det er rundt 500 meter til stranden.
Jeg hadde fire passasjerer den dagen, to par.
På det punktet passerte vi båtgruppene,
de som gikk mot krateret.
Jeg kjente igjen Hayden, og sa hei til ham
mens han gikk oppover mot krateret med sin gruppe,
Vi tok turen opp til syreinnsjøen.
Vi kunne se boblene mellom skyer av damp
som kom opp mot ansiktene våre.
Hayden hadde sagt at vi kunne bli der i to eller tre minutter,
lenge nok til å ta en god titt og ta noen bilder, fordi
kjemikaliene som ble sluppet ut på toppen
var mye mer skadelige.
Alle skyndte seg for å ta bilder.
Det var på tide å dra, én etter én.
Søsteren min var foran med Hayden.
Jeg var med foreldrene mine mot midten av gruppen.
Rundt halvveis ned til brygga var det to vannbekker,
og de kom fra forskjellige deler av øya.
Turguidene fikk oss til å stoppe
og stikke fingrene i vannet, og smake på det.
Man kunne smake de forskjellige mineralinnholdene.
Jeg hadde akkurat smakt på vannet og hadde ryggen til krateret,
og hørte en av de andre turistene si: "Hei, se på det."
Vi snudde oss og så en liten svart sky komme ut av vulkanen.
Den så ikke skummel ut, jeg tok faktisk et bilde av den.
14:11
Det var som skorsteinsrøyk som kom opp. Ingen lyd.
Vi snudde oss og så noe som så litt ut som svart fyrverkeri,
eller en desperant fra Harry Potter med en lang, svart hale.
Så vi tok frem telefonene våre, og begynte å ta bilder.
Kort etter var det et større smell,
etterfulgt av en massiv gruppe steiner som fløy opp i luften,
og sakte begynte å bli større og mer intent.
Jeg visste med en gang
at dette var dårlige nyheter. Vi måtte løpe.
Jeg snudde meg og så skyen.
Den var allerede større enn øya.
Jeg visste med en gang hva som skjedde.
Hjernen min var i høygir,
og prøvde så raskt den kunne å finne ut hva jeg skulle gjøre.
Bak meg
hørte jeg Kelsey rope: "Løp!", og da var det i gang.
-Gå! -Gå!
Annie!
OVERLEVENDES TELEFON-VIDEOOPPTAK
På det punktet var jeg panisk. Det var mitt verste mareritt.
Vi hørte Hayden rope at vi måtte løpe,
og da satte panikken inn.
Vi løp alle for livet.
Jeg hadde foreldrene mine rett bak meg.
Man følte skyggen av eksplosjonen reise seg bak oss.
Vi klarte å løpe og gjemme oss bak
en stor gruppe steiner like før askeskyen tok oss igjen.
Det var et svart tomrom.
Alt man hørte var lyden av rumling og drønning.
På det tidspunktet var det ingenting jeg kunne gjøre.
Vi skulle til neste bukt, som var rett rundt klippen,
Det var da utbruddet skjedde.
Herregud. Å nei.
Jeg ser det gå opp, og det er vakkert.
Det hvite er helt hvitt, det svarte er mørkt.
Det er liksom et fantastisk øyeblikk.
I løpet av noen sekunder ble det vakre til noe svært uhyggelig.
Askeskyen begynte å rulle nedover klippen.
Mannskapet innså hva som skjedde.
Båten økte hastigheten betydelig.
Vi var fortsatt ute. Mannskapet ba alle gå inn til kabinen.
Alle inn, nå!
-Gå fort! -Gå!
Jesus!
BRYGGE. BRIAN
Vi gikk mot kysten, og en av passasjerene spurte:
"Burde vi løpe?" Og jeg så meg over skulderen min, og
det var da jeg så det massive utbruddet
Jeg så meg over venstre skulder, og så
disse prosjektilene som buet mot oss.
Det så ut som de gikk flere tusen meter opp,
og aldri sluttet.
Jeg så bort mot helikopteret,
som var rundt tre eller fire hundre meter borte fra meg.
Så det var ikke en mulighet.
Mulighet nummer to var å gå til vannet.
Så jeg ba dem løpe mot vannet.
Så fort jeg kom til brygga, hoppet jeg nedi.
Jeg husker at jeg hoppet i vannet og holdt pusten så lenge jeg kunne.
Alt ble svart.
OVERLEVENDES TELEFON-LYDOPPTAK
Jeg husker at steiner traff meg, og bombarderte hjelmen min.
Det var det mørkeste jeg har sett i hele mitt liv.
Mørkere enn noen natt jeg har opplevd, bare helt svart.
Man leser i litteratur om pyroklastiske strømmer,
at folk ikke kommer seg ut.
Jeg visste oddsen for å komme seg ut bak den, så
vi måtte bare gjemme oss og krysse fingrene.
Jeg holdt solbrillene og gassmasken mot ansiktet mitt, og slapp ikke.
Jeg hører andre rope.
Det er forferdelig.
Jeg husker at jeg følte at ryggen min ble brent av.
Armene og beina mine brant så ille, så fort at jeg ikke kunne føle dem.
Jeg hørte Matt si: "Unnskyld, Lauren."
Og det knuste hjertet mitt.
Jeg holdt fast i hånden hans fordi jeg tenkte helt sikkert:
"Vi kommer til å dø i dag, og jeg vil at kroppene våre finnes i sammen."
Lukten var overveldende.
Varmen alene var uutholdelig.
Den overopphetede dampen brant meg levende.
Jeg prøvde så godt jeg kunne å ikke puste i det hele tatt.
Å holde munnen og øynene mine lukket.
Jeg prøvde å legge meg i fosterstilling så ryggen min tok mesteparten av skaden.
Under vann er det ingen lyd.
Man venter bare på at noe lys skal dukke opp.
Man aner ikke når det vil ta slutt,
for det er ikke noe lys, det er ingenting.
På et tidspunkt var det litt lys. Jeg så på det,
og tenkte: "Takk Gud for det."
Jeg svømte mot det, men det forsvant igjen.
Jeg sier til Matt at jeg elsker ham. Jeg roper det annethvert sekund.
"Jeg elsker deg."
Og jeg hører ham bare skrike av smerte.
Jeg har aldri hørt ham skrike slik.
Smerten var uutholdelig. Forbrenningene gikk gjennom klærne mine.
Utbruddet varte i to til tre minutter.
Det var de mest skremmende to minuttene i mitt liv.
Jeg tenkte. "Nå skjer det."
"Dette er min siste dag på jorden. Vi skal dø på bryllupsreisen vår."
Jeg husker at jeg så ut vinduet,
og kunne ikke se øya i det hele tatt. Den var borte.
Det føltes som om tiden gikk saktere.
Og jeg sa alltid: "Om noe skjer med meg,
føler jeg at for min alder, har jeg levd et ganske fullt og godt liv,
og er fornøyd med hvor jeg er."
Men på det tidspunktet innså jeg at: "Nei, jeg er ikke klar for å gi meg enda."
"Jeg tror jeg skal fortsette
å prøve mitt beste for å komme meg ut i live."
Asken begynte å legge seg på overflaten av vannet,
lyset begynte å komme tilbake, og det var da jeg kom opp.
Jeg så bak meg mot øya.
Man så at det var en god mengde aske i luften,
som liksom falt ned på øya.
Det første jeg gjorde var å rope Laurens navn.
Jeg var i så dårlig form, og var redd for at hun hadde dødd.
Så jeg husker at jeg var så redd.
Det går bra.
Så til slutt…
da jeg så henne bevege seg, tror jeg hun sa: "Jeg er her."
Det var den største lettelsen jeg noen gang har følt, da hun svarte.
Mitt verste mareritt hadde vært om jeg overlevde, og ikke hun.
Det hadde vært verre enn noe annet.
Jeg tror ikke jeg hadde kunnet leve med meg selv.
Så fort utbruddet tok slutt,
jeg var vel i sjokk, og bare reiste meg og gikk noen meter.
Vi var et kort stykke unna syreinnsjøen.
Det var skriking, roping og gråting.
Jeg så folk rulle rundt på bakken. De slet
i sterke smerter, som var et fryktelig syn å se.
Det ble mindre og mindre, og så bare stoppet det, og
det var rolig og stille. Så jeg tenkte:
"Det er nå eller aldri."
Så jeg reiste meg og ropte at alle skulle følge meg,
og reise seg og gå mot brygga.
Jeg personlig var fysisk helt i orden.
Men ingen av dem som var på øya under utbruddet var i orden.
Ingen klarte å unnslippe dampen.
Den dampen er på 200º Celsius.
Man kommer ut, og ser ut som en kokt kylling,
for å si det sånn.
Jeg så ned på armen min, og
hele lag av hud detter av.
Jeg visste at jeg var i dårlig form, og at hun var i dårlig form.
Det eneste jeg tenkte var: "Vi skal av denne øya nå."
Vær så snill og løp! Løp! Vær så snill!
Jeg slet virkelig med å gå.
Jeg datt et par ganger."
Matt var brent mye verre enn meg,
for han hadde på seg færre klær enn meg, men han hjalp meg.
Jeg løp på rent adrenalin.
Jeg visst omtrent hvor brygga var, og det var dit jeg skulle.
På det punktet kunne jeg se en av gruppene gå mot brygga,
og de begynte å samles der.
Rundt tjue mennesker som ventet på hjelp.
Jeg visste ikke at vi skulle gjøre det,
men skipperen tok båten tilbake
til dit vi kom bra.
Da vi var på vei tilbake,
gikk vi inn i skyggen av askeskyen, så det ble mørkt.
Herregud.
Whakatāne kystvakt, Phoenix, mottar du?
TRE MINUTTER ETTER UTBRUDDET
Jeg hørte anropet gjennom radioen til skipperen jeg kjente,
og han hørtes fortvilet ut.
"Det er folk på øya, og hun har utbrudd."
Og man kunne høre på stemmen hans at dette var seriøst.
KYSTVAKT
Med en gang begynte telefonen å ringe.
Jeg løp over parkeringsplassen mot elven der man kunne se øya.
Det var en stor sky over øya,
og den stoppet ikke.
Herregud.
Bare fem minutter senere
spurte han igjen hvor hjelpen var,
så det understreket nøden de må ha følt.
De ringte etter hjelp,
og bare et par minutter senere spurte de: "Hvor er hjelpen?"
POLITI
Noen kom inn på kontoret rett etter klokken to,
og sa at Whakaari hadde utbrudd.
Vi har ikke en direkte synslinje til Whakaari, men over åsene
kunne vi se en ganske imponerende sky.
En kollega sa: "Å, vi har kameraene.
La oss sjekke kameraene."
Det vi så var små svarte prikker,
men vi visste at det var mennesker, og det var da
vi skjønte at det var folk der ute.
Vi jobbet.
Vi hadde en frist.
Vi begynte å høre sirenene, og bare: "Hva er det som skjer?"
Jeg kjørte ned til Mataatua-reservatet,
parkerte, og løp opp over gressletten.
Vi visste at noe var galt.
Søylen var større enn vanlig.
Folk bare stirret på Whakaari, som hadde utbrudd.
Jeg var hjemme, og så nyhetene.
Folk begynte å komme hjem til meg, og…
jøss, jeg prøvde fortsatt
å tenke selv, og forstå det.
Jeg bare lurte…
Jeg var faktisk i en Māori begravelse,
og kunne føle gjennom energien
av talen min at noe ikke var riktig.
Da jeg sjekket, kunne jeg se røyken komme opp
og det var ikke en normal vulkansk sky over Whakaari.
Den var mørk og tykk.
Da jeg forstod at det var ekte, brøt jeg sammen og gråt.
POLITI
Det var litt forvirring i starten angående hvem turistene var
som dro til øya,
og hvem som faktisk tok dem dit.
Men vi var sikre på
at det var folk på øya da utbruddet skjedde.
Vi ba Whakatāne kystvakt om hjelp,
og de hastet ut mot White Island.
Men det tar en halvannen time med båt.
Det var frustrerende, for vi måtte…
Å få båtene våre så langt,
tar alltid en liten stund.
Fra Auckland dro redningshelikoptre ut mot White Island.
Det var luftambulanse-helikoptre.
Westpac redningshelikoptre.
De er søke- og redningseksperter
med alt utstyret og ressursene som er nødvendige,
men de var nok også en time fra øya.
-Herregud, det er folk der. -Se på båten.
Da vi først kom tilbake til bukten,
ser vi at alt er dekket av grå aske.
Hjernen kan ikke prosessere det du ser.
En ting som fanget oppmerksomheten min, var helikopteret.
Herregud, se på helikopteret. Se.
Og jeg kan tydelig se at det har blitt dyttet bakover.
Det er halvveis av plattformen, og rotorene er bøyd.
Det var første gang jeg virkelig begynte å tenke på
kreftene som faktisk skjedde under utbruddet.
Jeg husker at jeg tok tre eller fire bilder
noen minutter etter at vi forlot brygga.
Om du ser godt etter,
kan du se små prikker av folk rett ved krateret.
Gruppen min var fortsatt nærme krateret.
Vi var alle rundt 100 til 150 meter
fra utbruddspunktet.
Til venstre kunne jeg se foreldrene mine.
Faren min satt oppreist, og strevde med gassmasken sin.
Jeg så ikke søsteren min da.
Jeg kunne se moren min…
bare ligge der. Hun rørte seg ikke,
eller kommuniserte i det hele tatt.
Det var så mange mennesker…
Øya fortsetter å blåse damp ut fra kraterinnsjøen.
Og vi ser folk ved brygga.
Jeg ser minst 16.
Herregud, de er dekket av aske.
Herregud. Der borte.
Så fort vi så hvor ille utbruddet var,
endret det målet vårt.
Nå handlet det om å hjelpe folk.
På det punktet måtte jeg ta et valg.
Svømmer jeg til båten, og ser til at jeg er trygg,
eller går jeg tilbake og prøver å hjelpe?
Dette er et punkt der du blir testet, og gjør ditt beste.
Jeg svømte tilbake til brygga, og begynte å hjelpe folk oppi gummibåter.
Alle prøver panisk å komme seg i Zodiac-båten.
Vi visste ikke om dette var et lite utbrudd før hovedhendelsen.
Det var vill panikk på brygga. Vi måtte av øya.
Jeg tror jeg hopper.
-Bare vent! -Vent!
-Hjelp! -Bare vent!
Vi prøvde å komme oss på den første båten,
som stoppet ved brygga, men folk dyttet seg foran oss.
Vi kom oss ikke på. Så da den neste kom, grep jeg tak i stigen for å komme meg på,
og falt nedi båten.
Ok, folkens.
Ikke rør meg.
På det punktet var det kaotisk,
så folk prøvde å hoppe oppi,
og man måtte liksom holde dem igjen. Dytte dem litt tilbake.
Jeg husker at jeg tok hendene deres for å hjelpe dem oppi båten,
og huden deres falt av i hendene mine.
Så det er virkelig… som i en krigsfilm.
Herregud.
-Herre… -Kom igjen.
-Hjelp! -Hjelp!
Den oppblåsbare båten kom tilbake til Phoenix,
og en av guidene fant frem tre eller fire førstehjelpsskrin,
og jeg kan se at hun er opprørt.
Jeg var ganske nærme henne og sa:
"Både datteren min og jeg kan førstehjelp,
kan vi hjelpe?"
Hun svarte: "Vi trenger all hjelpen vi kan få."
Så jeg plukket opp førstehjelpsskrinet,
og gikk bakerst i båten.
De første overlevende
var på vei inn i båten.
Vi satte opp en triage,
og satte dem ned. Vi prøvde å lindre
smerten fra brannsår med kaldt vann.
De skrek bare: "Få meg vekk herfra. Få meg vekk."
Båtene er her, båtene er her nå!
-Herregud. -Motoren går!
De var brent fra 45% til 80%, og til og med fullt brent.
Overlevelsesraten etter 45% går drastisk ned også.
Så man vet at man snakker med folk som…
som kommer til å dø innen en time, på vei tilbake til kysten.
Det var en ganske forferdelig situasjon.
På det punktet var båten full.
Så vi måtte tilbake til kysten så fort vi kunne.
FLERE AV PHOENIX-MANNSKAPET MELDTE SEG FRIVILLIG TIL Å BLI PÅ ØYA
FOR Å LETE ETTER OVERLEVENDE
BÅTEN BEGYNTE PÅ DEN 90 MINUTTER LANGE TUREN TILBAKE TIL FASTLANDET.
30 MINUTTER ETTER UTBRUDDET
Jeg fikk en telefon fra kona mi,
og hun sa: "Det er masse røyk som kommer fra Whakaari,
er alt i orden?"
Jeg sa: "Jeg tror det." "Jeg har ikke hørt noe,
men jeg tror
Hayden ville sagt ifra."
Jeg så ut mot havet, og
det hadde oppstått en stor søyle av røyk.
Jeg kjørte langs kysten,
og det var da jeg la merke til en veldig stor sky,
større enn vanlig, og definitivt mørkere enn vanlig.
Jeg så på den og tenkte: "Noe skjer."
Volcanic Air meldte om at det hadde skjedd et utbrudd.
Jeg kunne se på et av vulkankameraene
som var på kysten av Whakatāne.
GEONET VULKANKAMERA 9. DESEMBER, 2019
Det ble fort tydelig at
å sitte og ikke gjøre noe ikke var en mulighet.
Vi visste at det var folk på øya.
Vi hadde midlene og evnen til å prøve og hjelpe.
Det er det rette å gjøre, og det var det vi gjorde.
Som med alt,
når det kommer til å ta beslutninger, og ting som skjer,
enten gjør du det eller ikke. Så jeg gjør det.
Jeg ringte Tim, og sa: "Jeg drar."
Han sa: "Ja, vi sees der oppe."
Jeg ringte to svært erfarne folk som jobbet for meg.
Jeg sa: "Få en maskin klargjort,
fyll den med bensin, ta med utstyr dere tror vi trenger,
og ta med ekstra masker og noe vann."
Så tok de av. Noen få minutter senere, fløy jeg.
40 MINUTTER ETTER UTBRUDDET
Man kunne høre all småpraten på radioen,
og det var da jeg hørte John Funnells stemme.
Jeg drev faktisk
med litt flying i Whakatāne i flyet mitt.
Jeg testet ut litt nytt utstyr.
Det var da jeg hørte Mark Law på radioen etterlyse et fly.
Vi trengte at noen sirklet over oss og kunne være som en reléstasjon,
eller som en måte å kommunisere på,
fordi vi hadde begrenset med mobildekning på White Island.
Det var ikke noe radiosystem der.
Jeg meldte meg frivillig.
Jeg hadde masse drivstoff, og hadde muligheten til å komme meg dit.
Og jeg tenkte aldri på å ikke gjøre det.
Alle ofrene var lagt rundt i båten,
foran og bak.
Vi falt alle liksom inn i rollene våre, og hjalp folk.
Jeg tror at alle på den båten hjalp til en god del.
Vi måtte håndtere eksponerte hender,
bein og ansikt, men brannsårene var mye verre enn det.
Jeg husker at det var et øyeblikk da jeg tenkte:
"Hva kan brenne deg gjennom klærne,
men ikke brenne klærne?"
Jeg innså at dampen forårsaket verre skader som vi ikke kunne se.
Det var ikke plass til oss i kabinen.
Vi endte opp med å sitte på baugen på skipet,
og ble sprutet av saltvann i den kalde luften og solen.
Det var en forferdelig tur tilbake.
Jeg så bare mot horisonten og tenkte:
"Hvordan er vi ikke fremme enda? Det må ha gått flere timer."
Man kunne høre at båten var ved full kapasitet.
Jeg tenkte bare: "Fortsett, båt. Kom igjen, Phoenix."
Phoenix hadde rundt 26 skadede eller
kritisk skadede folk ombord.
Det var da jeg tenkte:
"Shit, det er fortsatt et helt båtlass med folk som må gjøres rede for."
21 MENNESKER VAR FORTSATT VED KRATERKANTEN, NÆRMEST UTBRUDDET.
Jeg er nærme syreinnsjøen.
Jeg satt der og vugget i smerte.
Alt, hele kroppen min kriblet. Jeg kunne se armene mine
dekket av grå aske.
Jeg tenkte: "Jeg kommer til å dø her." "Jeg kommer til å dø, det er slutten."
Jeg satt blant rundt et halvt dusin eller flere mennesker.
Folk som var døde eller døende
Jeg kunne høre stemmene sakte begynne å forsvinne.
Skrikingen ble sjeldnere.
Gråtingen ble mer stille.
Jeg visste at man hadde høyest sjanse for å overleve
enhver slags traume om du får medisinsk hjelp innen en time.
Etter å ha sittet der i en halvtime,
forstod jeg at ingen ville komme.
Så var det noe som bare klikket.
"Bare kom deg opp, gå og finn hjelp."
Å stå opp og gå vekk fra foreldrene mine
Det var… det vanskeligste jeg noen gang har måttet gjøre.
Men så fort jeg fant styrken, var det ikke så mye gåing,
som det var snubling. Jeg tvang meg selv til å fortsette å gå.
Femten, tjue minutter inn i turen tilbake
begynte folk å rope ut,
og si: "Jeg trenger vann!"
Vi gjorde det vi kunne med Matt og Lauren.
Og de foran.
Det som var i førstehjelpsskrinet
var mindre verdifullt enn selve skrinet.
Jeg helte alt ut av det, og begynte å fylle det med vann.
Vi begynte å helle kaldt vann over hendene deres,
over det vi kunne se var eksponert.
Alle skrek etter lindring på en eller annen måte.
Jeg tror vi alle bare gjorde det vi kunne.
Jeg ble fortalt et par ganger at:
"Du må sette deg,
du inhalerte nok mye aske."
Men… det er vanskelig å sette seg i en slik situasjon.
Så man fortsetter bare.
De pakket meg inn i et teppe for å holde meg varm,
og Geoff Hopkins holdt kroppen sin mot min for å holde meg varm.
Hun sa: "Jeg kommer ikke til å overleve."
"Jeg kommer ikke til å overleve."
"Jo, det gjør du. Dette er ikke slutten på livet ditt."
"Du har mange år foran deg."
Hun spurte om jeg kunne holde hånden hennes,
og jeg kunne ikke, for den var så stygt forbrent.
Jeg er ikke vanligvis religiøs, men jeg husker at jeg ba til Gud
om at han bare skulle avslutte livet mitt
så jeg ikke hadde vondt lenger. Og det var da jeg ble bevisstløs.
Det var veldig vanskelig å puste
Beina mine føltes tunge.
Hvert skritt krevde stor innsats, bare for å gå fremover.
Jeg husker at Hauden sa i sikkerhetsbriefingen at vi måtte prøve
å følge bekken tilbake til stranden.
Jeg kom rundt en sving der jeg måtte krysse bekken.
Den var veldig varm, den brant, og jeg måtte hoppe over den.
Alt jeg ville gjøre var å sette meg ned igjen.
Men jeg visste at om jeg tok en pause og satte meg, kom jeg meg ikke opp igjen.
Da jeg kom frem til øya, kunne man se
at det fortsatt var mye aske.
En stor søyle med aske og damp.
Så jeg tenkte: "Ok, jeg må se meg omkring."
Så jeg fløy mot krateret.
Jeg husker at jeg så ned og tenkte: "Jøss, det ser ut som en person."
"Det ser ut som flere."
"Nei, det ser ut som en mann som sitter."
Så tenkte jeg: "Vent, det er mange flere."
Jeg prøvde å fly med begge radioene og mobiltelefonen.
Jeg holdt meg motvinds fra askeskyen på én side,
og fløy frem og tilbake.
Jeg visste at vi måtte få informasjon til myndighetene
om hvor ille situasjonen var, slik at de kunne planlegge
og sette inn flere ressurser om det trengtes.
Jeg sa til Mark: "Vi må vite antall døde,
og antall skadede."
Jeg prøvde å lande et par steder som var for støvete,
så jeg fant et av helikopterdekkene,
og siktet inn mot det.
Jeg fløy rett mot det, og så nesten ingenting.
Jeg lot helikopteret være i gang, tok masken min og hoppet ut.
Jeg fant noen fotavtrykk ved bekken.
Jeg var fokusert på å planlegge veien min inn på øya.
Det var veldig støvete.
Så vi måtte være ganske bestemte i landingen vår.
Jeg glemte masken min først, og kom meg ikke langt fra helikopteret
før jeg innså at det var vanskelig å puste der ute.
Det var virkelig vanskelig. Man måtte ha på maske.
Jeg så én person, så en annen.
Jeg så en gruppe lenger opp.
Bevisste, men bare så vidt.
Noen folk skrek høyere enn andre.
Jeg kunne danne meg et bilde av hva som foregikk der nede.
Vi fortsatte å finne flere og flere folk som trengte hjelp,
og det det ble raskt tydelig for meg
at det var en stor ulykke vi hadde med å gjøre.
Jeg ringte guttene,
og ga dem oversikten. Jeg sa: "Det er mange folk her."
"Ganske mange er døde."
"Det er mange i live, og vi skal nå dem alle."
Vi ga informasjonen til flygetrafikktjenesten.
De skulle dirigere de to redningshelikoptrene til White Island.
Jeg sa: "Vi har mange i ekstrem smerte her,
og ikke noe medisinsk utstyr."
"Vi har ingen helikoptre med bårer."
"Vi trenger dere her på øya."
De svarte med en gang.
"Vi kommer med en gang."
Så jeg ringte Mark, og sa: "Hjelpen er på vei."
"Det blir bedre snart."
Så da begynte vi bare å jobbe oss gjennom
alle folkene på bakken,
vi renset luftveiene deres,
renset nesene deres, og satte noen i stabilt sideleie.
Vi satte gassmasker på folk,
og duppet vann der vi kunne.
Vi fortsatte til vi fikk ytterligere hjelp.
Asken falt fortsatt på oss.
Nå og da hørte vi
store pang, da ting foregikk i søylen.
Uansett… Vi fortsatte.
Whakatāne-kystvaktens båt møtte Phoenix rundt halvveis.
tilbake til Whakatāne, og kom opp på siden av den.
Skipperen sa at de hadde mange kritisk skadede ombord.
Så det ble bestemt at de satte ambulansemannskapet
ombord på Phoenix for å assistere med pleien deres på turen tilbake.
Ambulansepersonalet hoppet ombord, og plutselig var vi på vei igjen.
Jeg forventet at ambulansepersonalet skulle ta over.
Men selv om de hadde et stort førstehjelpsskrin,
var det ikke noe i skrinet som kunne hjelpe.
Og de sa bare: "Fortsett å gjøre det dere gjør."
"Fortsett å berolige dem. Vi kan ikke gjøre annet."
Folk hadde begynt å samles nede ved vannkanten,
langs elveløpet.
Jeg kunne se masse ambulanser og politi.
Det føltes som om alle
som var beredskapsarbeidere var der.
Så fort vi visste at båtene var på vei tilbake,
dro jeg og ryddet brygga for dem,
fordi jeg visste at de kom til å nå den første brygga og laste av.
Vi var der og prøvde å finne ut
hvor vi skulle sette opp triage for dem som kom av båtene.
Jeg var litt i fornektelse, i vantro.
Jeg tenkte: "Jeg bør nok ringe Hayden kjapt."
Jeg prøvde å ringe, og fikk ikke noe svar.
Når man er en del av et lite samfunn,
spres kontaktnettverket ditt litt bredere.
Så kona mi ringte en familievenn,
og spurte om alt var i orden.
Hun sa: "Det er ikke bra."
Jeg plukket opp barna og kjørte inn til byen.
Vi kjørte ned til Whakatāne,
rett til White Island Tours.
Vi så bare ambulansene og politi overalt.
De hadde samlet hele familien. Vi ventet alle på nyhetene.
Jeg kom meg til en fjellknaus.
Jeg kunne se vannet, og tenkte:
"Jeg klarte det." Og rett foran meg
var en av mannskapet fra Phoenix.
Han hadde radioen ved munnen,
og sa noe som: "Tror det er på tide å gi seg."
Så fort jeg hørte det, ropte jeg med den energien jeg hadde igjen.
Det var mer som et skrik.
Han snudde seg med et storøyd uttrykk,
som om sjokket på ansiktet hans sa: "Fy søren."
Og med en gang sa han: "Jeg har en overlevende."
Ehm… "Kom igjen."
Så når jeg la armene rundt skuldrene hans,
husker jeg bare at jeg sa: "Familien min."
Alt jeg ville var at han skulle la meg ta ham tilbake
til der alle var.
Han sa: "Det går bra, vi skal få deg tilbake til skipet."
Så vi gikk ombord på Te Puia og dro avgårde.
Jeg mistet tidsfornemmelsen fordi jeg var så opptatt med
å prøve å kommunisere med flygekontrollen.
"Vi trenger akutt hjelp her ute, vi finner flere og flere overlevende,"
og trenger mer hjelp."
De ringte tilbake, sikkert fem minutter senere,
og sa: "Vi har blitt bedt av kommunikasjonssenteret
om å ikke dra til øya."
Beslutningen ble tatt på et høyere nivå,
at det ble dannet en flyforbudssone.
Det var på grunn av det farlige miljøet rundt øya.
Ganske giftig og surt, ganske farlig for redningsmannskap.
Og det var stor risiko for en ny eksplosjon.
På dette stadiet er det for farlig for
politi og redningstjenester å dra til øya.
Øya er dekket av aske og vulkansk materiale.
Vi tar ekspertråd for sikkerheten ved ethvert redningsforsøk.
Jeg ringte Marks team på bakken igjen, og sa:
"Dere må bare gjøre det dere kan med det dere har."
"Dere er alene."
Han sa: "Nei, de kommer ikke."
Så jeg sa: "Å ja? Å… Ok."
Så vi gikk over til plan B,
som var at vi skulle gjøre det selv.
80 MINUTTER ETTER UTBRUDDET
Mark og teamet stod overfor en forferdelig situasjon,
med flere pasienter med alvorlige forbrenninger.
Det er som et mareritt.
På det punktet samlet vi alle sammen,
og det ble en kombinert innsats av å identifisere de overlevende,
og begynne å få dem ombord i helikopteret.
Vi bare: "La oss få alle som fortsatt lever av øya."
Så fort vi begynte å bevege folk, innså vi hvor alvorlige skadene var.
Hele bein var fulle av blemmer. Vi prøvde å løfte folk,
og huden kom av i hendene våre,
over klærne våre og slikt.
Men man kan ikke sitte der og dvele ved det.
Etter hvert må man bare fortsette, og snakke med folk.
Si hva man skal gjøre.
"Greit, du skal i helikopteret."
"Vi skal løfte deg opp hit."
"Du kommer til å være 20 minutter unna sykehuset."
Når folk er nedfor og ute av det,
er ord enormt sterke.
Og vi hadde ikke tid til å dra opp setene.
Vi måtte løfte folk høyt opp.
Vi brukte noen setebelter, mer for å holde dem oppe enn inne.
Vi fikk endelig fem folk inn i det første helikopteret, og så dro han.
Så vi fylte mitt, og så dro jeg.
Jeg hadde én ombord,
så fikk vi én til ombord.
Vi fikk ikke plass til flere baki,
Så fløy jeg avsted med de to.
Jeg husker at jeg ønsket at helikopteret kunne fly fortere.
og mine eneste tanker på vei tilbake
var med menneskene bak i helikopteret mitt.
Vi ga dem vann for å prøve å hjelpe.
Og, du vet… men ja.
Det var en grusom, stor innsats fra deres side.
De kunne ikke gjort mye mer.
Det var ingen flere overlevende igjen.
De eneste som var igjen på øya var de døde.
12 SKADEDE BLE FRAKTET TILBAKE TIL FASTLANDET AV TRE HELIKOPTRE.
ÅTTE DØDE OFRE FORBLE PÅ ØYA.
TO TIMER ETTER UTBRUDDET
Da vi nærmet oss land, sa skipperen Mike:
"Hold dere fast, for vi skal gjøre dette i full fart."
Båten stoppet ikke da vi gikk over elveosen.
Den fortsatte i den farten opp elven,
noe vi aldri hadde sett før.
Jeg husker at jeg tenkte: "Denne båten kommer raskt av en grunn."
Det var en linje ambulansepersonell, en linje politi,
en linje brannmannskap,
og de stod alle storøyet
og prøvde å ta inn det de så.
SAMFUNNSPATRULJE
De var vel nesten i sjokk.
Det var da vi først så ofrene.
Jeg hadde aldri sett… en menneskekropp
i et vulkanutbrudd, så jeg var ikke sikker…
på hvordan det ville se ut.
Jeg husker…
en politimann jeg hadde sett komme med hendene fulle av plastfolie.
De prøvde å ta alt de kunne
fra de lokale butikkene til å dekke brannskadene.
Jeg hørte Geoff rope til ambulansepersonalet:
"Få henne av først. Hun er i kritisk tilstand."
Matt gikk av båten, noe som forbløffet meg.
Jeg var svært tydelig på at jeg ikke ville skilles fra henne,
så de lot meg kjøre i ambulansen med henne til sykehuset.
Der jeg var, de tre jeg hadde…
Det var et øyeblikk da en av dem bare falt,
falt sammen på meg.
Og…
Jeg tror at på det tidspunktet,
hadde jeg et eget lite øyeblikk.
POLITI
Jeg husker at jeg reiste meg, trakk pusten
og snudde meg rundt mot den andre siden av elven,
og snudde meg tilbake,
og det var helt tydelig hva vi måtte gjøre.
Det var brann- og ambulansepersonell, og politi.
Og på en eller annen måte, i hele den folkemengden,
klarte jeg å se moren og søsteren min,
og jeg husker at jeg tenkte: "De kan ikke se meg slik."
AMBULANSE
Så jeg reiste meg opp, og klarte ikke engang å rette ut lemmene mine.
Så jeg måtte gå litt rart til siden av båten.
Jeg kjappet meg til ambulansen,
fordi jeg ikke ville at de skulle se meg i så stor smerte.
De første ofrene fra vulkanutbruddet
som hentes fra White Island lider helt klart av brannsår.
Det er fortsatt flere som ikke er gjort rede for.
Tjue av dem, tror vi, er seriøst skadet.
Jeg kjappet meg inn til byen.
Moren og faren min var der.
En av skipperne sa: "Hayden har ikke kommet av."
"Han har ikke… Han har ikke kommet av."
Men han var ikke helt sikker på hvor han var.
Og vi sa: "Det kan ikke være. Hvordan?"
Han sa at han ikke visste om han var på helikopteret, han var ikke sikker.
Vi fløy så fort helikopteret kunne.
Sikker 120 knop.
Det kom noen instrukser fra redningstjenesten
om at vi skulle fly til flyplassen med pasientene,
men jeg sa: "Nei, vi gjør ikke det."
"Vi skal til sykehuset."
WHAKATANE SYKEHUS
Det er bare sløst tid.
Jeg følte at redningstjenesten allerede hadde skuffet oss.
Så sykehuset skulle ikke skuffe oss, for vi skulle bare dra dit.
De skulle til det sykehuset,
og det var mange som kunne hjelpe dem raskt.
Jeg tenkte: "Moren min må lure på hva som skjedde med oss
da vi sluttet å snakke med henne."
Jeg hadde fortsatt mobilen min, så jeg ba noen i nærheten
om å ringe moren min. Men det var fingeravtrykkslås,
og jeg hadde ingen fingeravtrykk.
Hei mamma, det er meg. Jeg ville bare si ifra,
og dette er ingen spøk,
vulkanen hadde utbrudd da vi var på øya,
så vi er på sykehuset i New Zealand.
Jeg vet ikke hvor lenge vi blir her,
men jeg skal prøve å holde deg oppdatert.
På det punktet ble vi separert.
Jeg forstod ikke helt hvor dårlig form jeg var i.
Jeg forventet ikke at jeg skulle ligge i koma
i New Zealand i over en måned.
De kuttet av gifteringen min, og jeg husker at jeg ba dem
om å ikke gjøre det, fordi jeg nettopp hadde giftet meg.
Jeg var helt knust, og ville ikke se på når de kuttet den av.
Man går fra en situasjon der alt er hastverk,
til at hastverket plutselig stopper.
Og det var ikke før det tidspunktet,
da det vi gjorde ble overført
til en profesjonell,
at vi begynte å prosessere det som hadde skjedd.
Jeg ringte kona mi.
Da hun svarte, klarte jeg ikke å snakke.
Tårene bare kom fra ingen steder.
Alle var veldig
følelsesmessig og fysisk ødelagt på det stadiet
Jolene, kjæresten min, kom for å hente meg, og jeg klarte å
klemme henne, og…
Det var da alle følelsene traff meg for første gang.
Vi hørte fra politiet at det fortsatt var åtte mennesker på øya,
på, Whakaari, som hadde dødd.
Tipene var én av dem.
Jeg falt ned på gulvet.
Jeg kunne ikke tro det jeg hørte…
Parekura kaller vi det. Tragedie.
Så fort vi hørte at det siste helikopteret landet,
ringte jeg Mark Law for en oppdatering om hva som skjedde.
Jeg følte at som venner,
du vet… Vi måtte la dem få vite det
så fort som mulig.
"Jeg var der med Hayden, og han har definitivt gått bort."
Han hadde sett Hayden, og…
Han hadde sett ham på øya, og sa at han ikke klarte seg.
Mark snakket om at han så fotspor i asken.
De tror at Hayden og Tipene beveget seg rundt
og hjalp de siste få med å være
komfortable i sin siste stund.
Jeg vet at både Tipene og Hayden satte alle andre foran seg selv.
Men han kom ikke hjem.
Det er nå klart at det var to grupper på øya.
De som kunne evakueres,
og de som var nærme utbruddet.
Til de som har mistet, eller savner familie og venner,
deler vi deres ufattelige sorg i dette øyeblikket, og i deres sorg.
Deres elskede stod blant kiwier
som var verter for dere her, og vi sørger med dere og dem.
Det offisielle dødstallet fra vulkanutbruddet
i New Zealand er nå på åtte.
Ni av dem er bekreftet døde,
de siste, tenåringsbrødre…
Dødstallet etter mandagens katastrofe har nå gått opp til minst 15.
Han var en dedikert offentlig tjenestemann…
Blant de 21 ofrene var hennes mann, Gavin,
og 15 år gamle datter, Zoe.
Jeg visste ikke helt hva som hadde skjedd på tre uker.
Ingen hadde fortalt meg det enda.
Men en venn kom og besøkte meg på brannskadeenheten,
og jeg sa: "Hvordan har Hayden det? Jeg er overrasket over å ikke ha sett ham."
Hun så på familien min, og de brast alle i gråt.
Det var slik jeg fant det ut.
Jeg våknet den 17. desember.
Bestefaren min var den som ga meg den forferdelige nyheten.
Faren min ble hastetav Mark Law rett til sykehuset,
hvor han dessverre… bukket under for skadene sine.
Moren min døde på øya,
og hun ble…
hentet av hæren noen dager senere.
De er ikke sikre på hvor søsteren min var, eller hva som skjedde med kroppen hennes.
Da forfaderen Tītahi døde,
sies det i folkeminnet vårt at ånden hans
ble forvandlet til en av havets voktere i dag.
De døde har nå også blitt som stamfaren Tītahi.
Whakaari har gitt sin sanksjon, sitt samtykke
til å ha dem der som voktere, kaitiaki, for alltid.
De tar sin plass i tiden, der de aldri vil glemmes.
18 MÅNEDER ETTER UTBRUDDET
Noen dager er gode, andre ikke,
om jeg skal være helt ærlig.
Jeg vet at folk ser på meg. Jeg vet at de ser på hendene mine.
Jeg liker det ikke.
Jeg føler alltid at jeg må forklare på forhånd
hva disse er fra.
Noen dager er det lettere enn andre.
Greit. Rosenkål på en side,
epler og søtpoteter på den andre.
Mannen min og jeg trener til å løpe en halvmaraton, så
noen dager når jeg er fokusert på ting som løping,
går det bra. Jeg kan se fremtiden min.
Jeg ser glade dager, og kan se forbi vulkanen.
Men… Ja, noen dager er veldig vanskelig.
Ja.
Ringefingeren min virker ikke så godt,
og det tukler til ting på den dominante hånden min.
På dette punktet opereres vi fortsatt en gang i måneden.
Tidslinjen for denne typen rehabilitering er så lang.
Utbruddet tok to minutter, men konsekvensene tar flere år.
Jeg forstår at ingen kontrollerer naturen,
men du må i det minste gi meg sjansen til å ta en informert beslutning.
Hadde jeg visst det jeg vet nå,
er det null prosent sjanse for at vi hadde dratt til den øya.
Jeg ble brent fra skolinjen
til shorts-linjen min, hvorav bakbeina mine,
baksiden av knærne mine ble skånet fordi jeg satt bøyd,
beskyttet det baksiden av knærne mine, som var bra.
Jeg visste hva som kunne skje der ute.
Men du tror ikke det vil skje med deg.
Dette har ikke endret meningen min om hvordan jeg forholder meg til naturen.
Jeg kommer ikke til å bo i et polstret rom,
for hva slags liv er det?
Jeg vet at jeg kan komme meg gjennom hva som helst nå,
så det er jo verdt noe.
Kanskje ikke for noen andre, men for meg er det verdt noe.
Gjennom hele oppholdet mitt på sykehuset,
var jeg streng på at jeg skulle ta et bilde annenhver dag,
så jeg kan se tilbake på dem og se hvor langt jeg har kommet.
Jeg har hatt 17 operasjoner.
Jeg ble fortalt at jeg kom til å tilbringe et år på sykehuset.
Men jeg er stolt av å si at oppholdet mitt varte
rett under to måneder.
Jeg er en sta jævel.
Jeg nekter å gi opp. Jeg bare fortsetter å prøve og prøve.
Jeg nekter å gi opp, uansett hvor vanskelig det blir.
Jeg elsker fortsatt risiko.
Men kalkulert risiko er ordet som må brukes.
De skulle ikke ha vært der.
Skulle aldri ha dratt.
Jeg kan se Whakaari fra hjemmet mitt.
Jeg ser den fra alle rom i hjemmet mitt. Ja.
Jo mindre jeg ser av den, desto bedre, for å være ærlig.
Så man bare lukker gardinene, og lar den være.
Sier en liten bønn.
Så gjør man det samme neste dag, og…
Ja.
Jeg tror på noen måter
at vi forstod at øya
har et ukjent utfall.
Moder jord gjør det hun vil gjøre.
Men det er også menneskelig natur.
I møte med motgang,
er det menneskelig natur å hjelpe.
Vanlige folk er villige til å gi livene sine for å hjelpe andre.
Det det som gjør folk… de gode folkene i verden til dem de er.
Mye positivt har kommet fra en så forferdelig hendelse.
Lokalsamfunnets støtte har vært ganske overveldende.
Jeg har vennskap som jeg ikke ville byttet for alt i verden.
Vi må ta noe positivt,
for ellers følger den skyen deg for alltid.
Treningssenteret mitt, arbeidskollegaene mine,
vennene og familien min
er de som har presset meg til å fortsette.
De har gitt meg drivkraften til å fortsette å jobbe hardt.
Spesielt bestefaren min. Klippen min.
Han har vært med meg fra starten.
Og jeg hadde aldri kunnet komme så langt uten hans kjærlighet og støtte.
Jeg har et perfekt ubrent sted på håndleddet mitt.
Det er akkurat der hånden hennes var.
Den var slik.
Ja. Det er derfor denne hånden er så mye bedre en denne.
Jeg kan ikke engang lage en knyttneve med denne,
og med denne klarer jeg det helt.
Jeg kommer alltid til å være ved hans side.
Jeg elsker ham så høyt, og jeg tror dette har ført oss nærmere hverandre.
Jeg prøver å dra ut dit omtrent annenhver måned for å si "hei".
Haydens favorittdrink var Steinlager-øl,
en god kiwi øl.
Vi tar et dusin ut med oss, og sitter der med de som er med,
og tar et par drinker. Vi heller alltid en i havet.
Jeg hater å sløse en, men vi heller alltid i en,
og gir ham en drink.
Så man ser etter små øyeblikk og tegn
for å finne måter å gå videre på.
I møte med moder jord og alt hun kan kaste mot oss,
må vi huske at som mennesker, vil vi alltid ha hverandre.
WHAKAARI / WHITE ISLAND-UTBRUDDET TOK TIL SLUTT LIVENE TIL 22 MENNESKER.
INGEN PARTER ELLER INDIVIDER HAR TATT ANSVAR
FOR SKADENE SOM BLE PÅDRATT OG LIVENE SOM GIKK TAPT.
ØYEN FORBLIR STENGT FOR ALLE BESØKENDE
BASERT PÅ OUTSIDE MAGAZINE-ARTIKKELEN
"DEN SANNE HISTORIEN OM WHITE ISLAND-UTBRUDDET" AV ALEX PERRY
Tekst: Hilma Kristin Sigurdardottir