Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det finnes en spesiell type vind i Afrika.
Den forandrer alt i sin vei.
Den har tåredråper som skaper grimer i ansiktet.
Den endrer form som et gjenferd i stormen. Den forfjamser-
forsvinner og skaper forvirring til den virkeliggjøres.
Tåregrimete jegere skaper anspenthet over slettene.
Jegere som antar apokalyptiske figurer-
med et visst utseende, en balanse, en viss måte.
Det er gepardens måte.
Fem hanngeparder går med lange skritt.
Deres vei er vindens vei.
Geparder er skyggejegere.
De vil alltid dempe lyden av skrik i myke, men dødelige munner.
Det er vanskelig å ha hemmeligheter her ute.
Selv om det ikke ligger i gepardens natur å utkjempe et tapt slag-
er det å overgi et bytte alltid vanskelig.
Hyener veier tre ganger så mye som dem-
og er raske til å gjøre den utsøkte elanden til et blodig sted.
Hvor enn disse fem svært effektive hannene går, får deres nærvær-
ringvirkninger over hele savannen for alle oppover i næringskjeden.
I kjølvannet av hver suksess trappes faren opp.
Det forklarer så mye om geparder og hvordan de er ulike hyenemobben-
i sine uendelige kamper med robuste løvinner.
Geparder er simpelthen ikke bygd sånn.
Men denne brødreflokken er unik.
Deres koalisjon gir dem styrke i antall.
Deres synkronisme i alt gjør disse hannene til usedvanlige mordere.
De kan drepe og spise raskt og gå videre som evige vandrere.
Men de må være forsiktige.
Selv en kort og hard regnskur kan raskt få elvene til å svulme opp.
Bak dem har byttedyret blitt hardt jaget.
For gepardene er det alltid spenning i vannet.
De er ikke robuste eller gode svømmere.
Med nøye planlegging finner de fem hannene steinete vadesteiner-
og det låser opp en inngangsport til høy mark hinsides elvene.
Her ute er mulighetene uendelige, for dette er Masai Mara-
og de kikker sørover mot Serengetisletten.
Og hvert av disse nye tørre platåene-
trenger en påminnelse om hvilke geparder som krever eierskap.
Poster markert av geparder er ganske tydelige-
og de har spart nok kapasitet til at det teller.
Og på høyere mark-
har ikke en enslig hunngepard luksusen av en koalisjon.
Hennes navn er Imani, som betyr "tro" på swahili.
Hennes måte er annerledes.
Hun kommer bare til å jakte alene.
Hun er mer snikende.
Og mye mer utsatt.
Kompleksitetene med å være gepard varierer fra ett individ til et annet.
Grunnen til Imanis risikable taktikk ligger i doggvått gress ved daggry.
Fire nye unger er en god grunn til at hun er urolig.
Geparder er de miste av de store kattedyra, de skjøreste.
Og ungene hennes stoler fullt ut på hennes instinkt. Trofaste.
Så snart ungene føs til døsighet, skrider Imani til verket.
De forvirrede ungene, bortgjemte i det tykke gresset-
kan bare høre hva hun driver med.
Den stille brekingen, den fugleaktige kvitringen forteller dem hvor hun er-
men fra starten tar en av ungene en annen vei.
Det er på tide å tilføre kostholdet kjøtt.
Men det er noe som ikke stemmer.
En fremmed!
En aggressiv fremmed.
En stor drektig hunn som venter sine egne unger snart.
Nå må Imani ta et umulig valg.
Å forsvare byttet sitt eller beskytte ungene sine-
og få dem ut av fokus til de ildnende øynene der.
Tre av ungene hennes trekker seg tilbake i frykt.
Men så trår hannungen til.
Han lar seg ikke vippe av pinnen så lett.
Den modige lille hannen leser ikke den fremmedes kroppsspråk.
Nå er det tydelig.
Den unge hannen rister det av seg til neste eventyr-
og tar bare en kort pause for å plage Imani.
Så går han inn på en glatt tue for å forstyrre leken til søsknene sine.
Å si at han er en urokråke er kanskje for mye.
Det er de alle!
De er nesten identiske, en påminnelse om at alle geparder er genetisk like.
Dette har nesten forårsaket deres utryddelse to ganger før.
Og hennes instinkt er å fortsette å bevege seg-
bort fra nysgjerrige blikk og gjengene med hanner.
Særlig de fem brødrene.
Måten de jakter på er å dukke opp der man minst venter det-
og å gjøre det kjapt.
Ingen forventer at vinden kommer fra tre ulike retninger på en gang.
Og i hvert fall ikke fem.
Disse brødrene angriper slett ikke som geparder, men mer som løver.
De lykkes å samarbeide-
for å nedlegge et dyr som er over dobbelt så stort som dem-
og det er det løver gjør.
Geparder er vanligvis forsiktige mordere, hvis noe sånt finnes-
og spiser normalt på en fredelig måte, og deler.
Men de fem hannene gir mer og mer slipp på sine gepardmåter.
Denne innbyrdes slåssingen tjener ikke til noe godt.
Gepardkoalisjoner må forbli sammensveisede for å lykkes.
Imani må være forsiktig nå-
og holde ungene godt gjemt for de dristige hannene som patruljerer-
selv om natten.
Disse nattbildene tatt med varmekamera avslører hvordan de trives i mørket-
mens hun er anspent og beveger og gjemmer seg konstant.
Dagslys er hennes rike, hennes nisje-
og Imani har en kort tidsluke som hun må jobbe hardt med.
I dag har hun en thomsongaselle i kikkerten.
Imani, i fullt sprang, er toppen av eleganse.
Et dyr som gjør nøyaktig det som det er født til å gjøre.
Svevende trosser hun tyngdekraften når hun skjærer gjennom luften-
halvt dyr, halvt magisk skapning.
Å jakte thomsongaseller er en risiko, ikke bare pga. de skarpe små hornene-
men fordi jakten kan tiltrekke seg mye oppmerksomhet.
Særlig fra de store hann- olivenbavianene-
som står i spissen for digre flokker.
Hver hann er ikke stort mindre enn selve geparden-
men samlet er det ingen konkurranse.
Men grunnen til deres dristighet er at bavianene er ute etter byttet hennes.
Disse østafrikanske slettene danser en dans-
som avduker mange farger og ansikter i gepardenes land.
En verden i konstant endring som skyller uskyldige bytter mot henne.
Det gjør at Imani går på tå hev.
Lukten av sebraer som ankommer til området er en herlig beruselse.
Med ungene sine godt gjemt tar hun jakten til de ankommende sebraene.
Sebraer har utviklet seg til å være et visuelt kaos.
Og i det kaoset er plutselig ikke Imani alene.
Brødrene er ved siden av henne.
Det er på tide at hun trekker seg stille tilbake-
mens hannene er fokuserte på smaken av blod.
Et bytte er aldri trygt for geparder. Selv gribber kan jage dem vekk.
Men hannene tilegner seg kunsten å angripe først.
Måten med fysisk framvisning.
Det gir dem litt tid til å jafse i seg så mye som mulig.
Denne taktikken med å bekjempe mange motstandere er eldgammel.
Når solen blekner, må gribbene bli i tretoppene for sin egen sikkerhet.
Men hvis hannene blir værende for lenge-
skrider andre større åtseletere fram fra mørket.
Geparder er de eneste store kattedyra i Afrika som ikke kan brøle.
Så for at de fem brødrene skal fortsette å markere sine revir-
trenger de sunne blærer og litt kreativitet for å male sitt eierskap.
Ved en av markeringspostene lukter de det ferske tegnet etter Imani.
Det er nok den første indikasjonen på-
hvem den ekstra geparden på jakten var.
Og det i seg selv krever betydelig gruppeurineringsterapi.
Man skulle trodd at de trenger å komme seg til et vannhull for påfyll-
men nei, de er på leting etter henne-
et sted blant sitt 80 kvadratkilometers revir.
Gryningen skjerper endelig lukten av en hunn.
De kan lukte en hunns markering fra flere uker tilbake, og denne er fersk.
Problemet deres er at luktsporet hennes har noen hindre.
Denne taktikken er en skyggedans-
der det virker som man angriper med nok spillerom til å unnslippe-
mens man ser hva motstanderen er i stand til.
Med en matadors selvsikkerhet kjenner han sin kampdistanse-
og terrenget, livsviktig kunnskap for enhver kriger.
Denne sommerfuglaktige lettheten-
gir alle geparder en holdning av overlegenhet.
Gjemt over dalen forlater Imani de hvilende ungene-
for på et vis virker det som hun vet hva som vil skje etterpå.
Det er et perfekt klatretre ovenfor, og hun må sjekke det.
Formen og høyden gjør det uimotståelig for ungene.
Og selvfølgelig har hun rett!
Det er et vilt kappløp-
men gepardelegansen ser ut til å være begrenset til slettene-
og ikke opp et tre.
Nå begynner den unge hannen å utmerke seg på andre måter.
Det er ikke på grunn av balansen hans, som viser seg å være temmelig dårlig.
Merkelig nok virker det som han lander på føttene. Bare så vidt.
Etter hver pinlige episode søker han trøst ved Imanis side.
Men i dag kan det være et feilgrep.
Hun er rett ved siden av stien som avskjæres av Dorylus-
maur med voldsomme, sviende bitt. Han er midt på stien deres.
Potene hans brenner.
Men det er en nye fare på horisonten.
De fem hannene.
Når Imani farer i vei med ungen sin kan det være for å dra hannene unna-
de mest utsatte ungene i trærne.
De leker katt og mus, og jakten begynner.
De trenger henne inn i et hjørne mot en bekk.
Så, helt plutselig, snur ungen seg-
for å møte angriperne.
Hannens aggressive dask blir møtt av en uventet utfordring.
Og når Imani underkaster seg, er det bare for at ungen skal rømme.
Men ved det spinkle treet er han og de andre vitne til en helt annen side-
av morens karakter.
Hun er en ball av raseri med hoggtenner og knivskarpe klør.
Hun har skapt amper stemning, og plutselig forråder hannene hverandre.
Koalisjonen med fem brødre kollapser.
Nå bryr de seg bare om seg selv, og de kommer i basketak med hverandre.
Deres paringslek er i kaos.
Og det gir Imani det desperate håpet hun trenger.
Med øyeblikkets romanse helt ødelagt-
er de skadde beilerne enige om at det aldri skulle bli en perfekt match.
Og de begir seg i vei til fjerne jakter, alle sammen igjen.
For den unge hannen er det på'n igjen.
Han har problemer med bakenden sin.
Det begynte med en baklengs nedstigning.
Hennes eksempel til alle de andre er tydelig-
og den lille familien er i bevegelse igjen.
Men han har ennå sin særegne-
nyanserte angrepsmåte for å komme ut av trærne.
Imani må holde seg i bevegelse i motsatt retning av hannene.
Hennes eneste trygge sone nå vil være på åsen.
Ungenes liv er fylt av eksplosiv-
og energisk lek, på og rundt deres hengivne mor.
Etter en sånn dag som han har hatt-
trenger den eventyrlystne lille hannen mer hvile enn lek.
For ham er en mer rolig dag eller to akkurat hva han vil ha.
Men hver gang han detter av i bare et øyeblikk-
benytter hans stadig årvåkne mor sjansen til å skanne horisonten.
Hennes måte er å sitte stille og samtidig være årvåken.
Å hvile uten å hvile.
Hvert speilblikk handler om Imanis måte-
som overføres til dem for å omsider bli deres måte.
Hans lur ble forstyrret, han er avpasset til bevegelsene hennes nå-
og ikke distrahert av søsknene.
Jakten er i gang!
Og han er fast bestemt på å henge med.
Hun er suksessfull!
Nå får de en første, etterlengtede smak på kjøtt.
Ungene kan lukte blod, men når de holder tilbake-
er det fordi noen andre kan lukte det også.
Og den trusselen forvirrer dem, skremmer dem.
Ungene er først usikre på hva dette handler om, hva de bør gjøre med det.
Og så gjør de det instinktivt.
Når det første røde farger leppene deres-
forvandles de til uskyldige mordere.
Den unge hannen stirrer på mulige byttedyr-
og føler at han kan nedlegge alt nå.
Å lære seg å spise kjøtt er bare en del av dagens studier.
Det er Imanis respons til sjakalene som gir den virkelige leksjonen.
Neste gang sjakalene returnerer-
tester den vågale lille hannungen teknikken.
Den ser ut til å fungere.
Så effektivt at han prøver den igjen-
med enda mer entusiasme.
Hans familie legger knapt merke til hans imponerende bakketeknikk-
men på dette tidspunktet begynner han å vise samme motstand-
som man kan forvente seg av en voksen gepard.
Når Imani leder dem bort, er han motvillig.
Det er ikke noe mer blod, men til sist er det ikke sjakalene-
som er gepardenes verste fiende.
Når han motvillig gir fra seg byttet-
er det fordi den virkelige trusselen nærmer seg dem, hver bidige dag.
En mørk kraft.
Skumringen.
Det er djevelens time for geparder.
Når løver og deres flokker kommer fram fra åsene her-
og søker spenning, muligheter og utfordringer.
Disse helvetesnettene belyser bare-
hvor vanskelig det er å være en gepard, med løver til venstre-
hanngeparder aldri langt bak henne og ukjente trusler foran.
Alt dette med voksende unger for sine føtter.
Og samtidig er det paradis.
Imani fornemmer at noe er i ferd med å forandres.
Noe fra hinsides horisonten.
De fem hannene fornemmer det også.
Og når de endelig legemliggjøres-
ankommer de i store antall.
Problemet for gnuer i bevegelse-
er at de alltid er på vei framover inn i det ukjente.
Men de som kommer først til slagmarken-
og venter på motstanderne er rolige og har en fordel.
De er mestere i å villede og later som de er godhjertede.
De går henslengt som om det som lurer under huden deres ikke er viktig.
Og det mer enn noe annet er gepardens måte.
Når den slippes løs i 110 kilometer i timen-
tillater ikke denne utrolige farten noe slingringsmonn.
Den raske vendingen, størrelsen på byttedyra, gjør det nesten umulig.
Men for øyeblikket-
spiller det ingen rolle for rovdyret eller for byttedyret.
Og nå jobber brødrene i fullkommen harmoni-
og samarbeider for å vinne dette kolossale slaget.
Det er vanskelig å vite hvilke guder valgte denne gnuen.
Var det tilfeldig, eller er det hans nesten umerkelige halting-
fra fjorårets vannkrysning?
Det er et øyeblikk i tiden, og samtidig er det tidløst.
Disse episke overlevelseskampene er resultatet av bølge-
etter bølge med millioner av gnuer-
som strømmer inn i ventende tenner til verdens 7000 gjenværende geparder.
Seieren er kortlivet.
Nå bytter alle på å forsvare sitt måltid-
mens de andre fire spiser ferdig-
før hyenene korrekt kan bedømme deres styrke eller svakhet.
Det eneste uforanderlige i livet-
er imidlertid mørket på slutten av hver dag.
Gepardenes måte er vanligvis å vike for den gode natten-
og gå mot morgendagen.
Spørsmålet er hvorvidt de kan fortsette å løpe fra-
disse hindrene dag etter dag.
Innen neste sesong overlever Imani fortsatt-
og suksess for henne betyr å oppfostre noen av ungene sine.
Men hun har mistet en.
En av de overlevende er den nysgjerrige unge hannen.
Når han vokser, blir han enda mer nysgjerrig på alt som beveger seg.
Sekretærfuglenes tidlige sommer- paringslek fanger interessen hans.
For de involverte er det en delikat og kompleks dans-
men for ungene er det uimotståelig nysgjerrighet.
Fortsatt blyge er de nysgjerrige som alle unge katter.
Som forventet er han den første som prøver seg.
Og de er fornøyde med at han er villig til å begå feil.
Det virker som om fuglene og gepardene har byttet plass.
Han er førstemann til toppen og ser at Imani er i ferd med å jakte.
Han og de andre ungene har sett henne gjøre dette ørten ganger-
de siste månedene.
Det er en misunnelsesverdig ferdighet hun har som de ennå må lære.
Imani er som flytende rav.
Perfeksjon de kan lære av-
men man kommer ikke så langt med å bare se på.
I dag er de ivrige etter å ta de neste stegene.
Det er på tide å avansere fra lydige elever til deltakere-
og hennes utvalg er perfekt designet til dette.
Levende, men små byttedyr.
Og akkurat her, akkurat nå lærer den unge hannen-
og hans søsken sin egen måte.
Den virkelige måten til gepardene som de skal bli.
Imani ser på, men blander seg ikke.
Dette er det viktigste i ungenes liv, på dette stadiet.
Kan de ikke drepe for å spise, kommer de simpelthen til å sulte.
I tiden de vokser kommer de til å møte på tusen hindre.
Genetiske flaskehalser til side-
der de trives, trives også løver.
Og de er de halvvoksne tenåringene med leken energi-
som Imani må styre ungene sine unna.
Men i dag gjør hun det stikk motsatte.
Hun fører dem til løvene for å ta en kikk-
men holder seg like utenfor rekkevidde.
De leker med ilden.
Sjansen for at gepardungene overlever er mindre enn 10 prosent-
og løvene spiller en veldig stor rolle i det.
Det er en livsviktig leksjon for Imanis eventyrlystne hannunge-
for han kommer ikke alltid til å ha henne ved sin side.
For ham er imidlertid ikke den største trusselen i framtiden løver.
Når ungene vokser og danner nye koalisjoner-
trenger de byttedyr å jakte, på slanke bein.
Taktikker som best benytter bruken av klør, klare til å støte i bakken-
eller drive dem raskere framover enn noe annet dyr på jorda.
Og fly som vinden med en uovertruffen utsøkt dyktighet på disse slettene.
Men mest av alt trenger de plass.
Plass til å leve på egne vilkår uten frykt.
Å sameksistere med oss.
Uten det vil den unge hannens framtid-
etter at han endelig forlater moren for å finne en egen vei, være uviss.
Og de mørke tårene i ansiktet hans ville vært vår felles tragedie.
Men la oss håpe at det-
ikke blir vår vei.
Tekst: Nina Morstøl