Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În Africa există un anumit tip de vânt.
Schimbă totul în calea sa.
Chipul îi este brăzdat de lacrimi.
Forma i se schimbă, ca o apariţie nedefinită în mijlocul furtunii,
dispărând, stârnind derută, până când se materializează.
Vânătorii cu chip brăzdat de lacrimi creează tensiune pe câmpii.
Vânători care lasă o impresie apocaliptică,
printr-un anumit aspect, un anumit calm, o manieră proprie.
Aşa sunt gheparzii.
Cinci gheparzi masculi îşi fac apariţia.
Se mişcă repede ca vântul.
Gheparzii sunt vânători din umbră.
Încearcă mereu să înăbuşe ţipetele cu fălcile lor moi, dar ucigătoare.
Aici e greu să păstrezi secrete.
Deşi de obicei gheparzii nu duc lupte pe care nu le pot câştiga,
e întotdeauna greu să-ţi cedezi prada.
Hienele sunt de trei ori mai grele decât ei
şi din delicata antilopă va rămâne imediat doar o pată de sânge.
Oriunde se duc aceşti cinci masculi iscusiţi, prezenţa lor face valuri
de-a lungul savanei şi e observată de tot lanţul trofic.
În urma fiecărui succes, pericolul se amplifică.
Asta explică multe despre gheparzi şi despre cât de diferiţi sunt de hienele
prinse în eternele lor bătălii cu leoaice robuste.
Gheparzii nu sunt deloc aşa.
Dar acest mic grup de fraţi e unic.
Coaliţia lor le garantează putere numerică.
Datorită sincronizării perfecte sunt nişte ucigaşi extraordinari.
Pot ucide şi mânca rapid, plecând mai departe ca eterni hoinari.
Totuşi, trebuie să aibă grijă.
Chiar şi o aversă abunentă poate umfla râurile.
În spatele lor, prada a fost vânată intens.
Pentru gheparzi, apa e mereu stresantă.
Nu sunt înotători robuşti sau foarte pricepuţi.
Căutând cu grijă, cei cinci masculi găsesc pietre pe care pot sări
şi astfel pot ajunge pe terenul înalt de dincolo de râuri.
Aici, posibilităţile sunt nelimitate, căci sunt în rezervaţia Masai Mara,
orientându-se spre sud, spre câmpia Serengeti.
Fiecare dintre aceste noi platouri uscate
are nevoie de un memento ca este revendicat de gheparzi.
Marcajele lăsate de gheparzi sunt clare,
iar ei au păstrat destul lichid ca să profite de ocazie.
Tot pe acest teren mai înalt,
o femelă ghepard e singură, neavând avantajul unei coaliţii.
Se numeşte Imani, ceea ce înseamnă "credinţă" în limba swahili.
Comportamentul ei e diferit.
Ea va vâna întotdeauna singură.
E mai discretă...
...şi mult mai vulnerabilă.
Complexitatea vieţii depinde de la un ghepard la altul.
Motivul strategiei riscante a lui Imani
e ascuns în iarba înrourată a dimineţii.
Cu patru pui mici, are motive serioase să se teamă.
Gheparzii sunt cei mai mici şi mai plăpânzi dintre felinele mari.
Iar puii ei au o încredere absolută şi neabătută în instinctele ei.
După ce puii sunt hrăniţi şi somnoroşi, Imani acţionează.
Zăpăciţi, puii ascunşi în iarba deasă
pot doar să audă ce face ea.
Sunetul stins ca un ciripit de pasăre le spune unde se află ea,
dar, de la început, un pui o ia în altă direcţie.
E timpul ca alimentaţia lor să includă şi carnea.
Dar ceva nu-i în regulă.
Un străin !
Un străin agresiv,
o femelă mare, gestantă, care va făta curând propriii pui.
Acum, Imani se confruntă cu o alegere foarte grea:
să-şi apere prada sau să-şi protejeze puii,
scoţându-i din raza acestor ochi înflăcăraţi.
Trei dintre pui stau deoparte, înfricoşaţi...
...dar puiul mascul,
neacceptând la fel de uşor furtul, înaintează.
Micul mascul curajos nu decodează limbajul corporal al străinei.
Acum e clar.
Tânărul mascul uită repede şi trece la aventura următoare,
oprindu-se puţin doar cât s-o sâcâie pe Imani.
Apoi se duce la un smoc de iarbă, intervenind în jocul fraţilor săi.
Am exagera dacă am spune că e poznaş.
Toţi sunt !
Sunt aproape identici, reamintindu-ne că gheparzii sunt asemănători genetic.
În trecut, erau cât pe ce să dispară de două ori din acest motiv.
Iar instinctul o îndeamnă să se umble mereu,
departe de ochii iscoditori şi de bandele de masculi,
mai ales departe de cei cinci fraţi.
Vânează apărând de unde prada nu se aşteaptă câtuşi de puţin
şi atacă rapid.
Nimeni nu se aşteaptă ca vântul să bată simultan din trei direcţii...
...cu atât mai puţin din cinci.
Fraţii nu atacă deloc precum gheparzii, ci mai degrabă ca leii.
Cooperând, reuşesc să doboare un animal de două ori mai mare decât ei,
iar asta fac şi leii.
De obicei, gheparzii sunt ucigaşi blânzi, dacă există aşa ceva,
şi adeseori se hrănesc în linişte, împărţind prada.
Însă cei cinci masculi se comportă tot mai puţin precum gheparzii.
Aceste lupte interne nu le vor face bine.
Coaliţiile dintre gheparzi trebuie să fie unite, ca să aibă succes.
Imani trebuie să aibă grijă acum
şi să-şi scundă puii de masculii care patrulează cu mai multă îndrăzneală,
chiar şi noaptea.
Aceste imagini nocturne ne arată că se simt în largul lor şi pe întuneric,
în timp ce ea e încordată, mişcându-se şi ascuânzându-se tot timpul.
Ea se simte stăpână ziua, atunci e momentul ei,
iar Imani are un interval scurt de care trebuie să profite la maximum.
Astăzi a pus ochii pe o gazelă-a-lui-Thomson.
În goana ei, Imani e întruchiparea eleganţei,
un animal care face exact ceea ce s-a născut să facă:
puteşte, sfidând gravitaţia, în timp ce despică aerul,
pe jumătate animal, pe jumătate făptură miraculoasă.
Vânarea gazelei-lui-Thomson e foarte riscantă,
nu doar din cauza corniţelor ascuţite,
cât din cauza atenţiei pe care o atrage...
...mai ales a unui mare babuin mascul,
care conduce un grup enorm.
Fiecare mascul nu este mult mai mic decât un ghepard,
dar, fiind împreună, nu te poţi pune cu ei.
Motivul îndrăznelii lor e faptul că babuinii vor să-i fure prada.
Pe aceste câmpii din estul Africii se desfăşoară un dans
care dezvăluie multe culori şi chipuri din ţinutul gheparzilor,
o lume în continuă schimbare, care le aruncă prăzi nevinovate în cale...
...o lume care o menţine în gardă pe Imani.
Mirosul zebrelor care sosesc în zonă e ameţitor şi copleşitor.
După ce şi-a ascuns puii, începe să vâneze zebrele nou-venite.
Zebrele au evoluat pentru a fi un haos vizual
şi, deodată, Imani nu mai e singură în acest haos.
Fraţii ei i s-au alăturat.
E timpul să se retragă discret,
în timp ce atenţia masculilor e atrasă de gustul sângelui.
Gheparzii nu pot fi niciodată siguri de prada lor.
Chiar şi vulturii îi pot alunga.
Dar masculii recurg la strategia de a ataca primii,
etalându-şi abilităţile corporale.
Câştigă ceva timp, ca să înfulece cât mai mult.
Această tactică de împotrivire faţă de mulţi adversari e străveche.
După apus, vulturii vor sta în copaci, unde sunt în siguranţă,
dar, dacă masculii rămân prea mult,
alte animale necrofage mai mari se vor ivi din întuneric.
În Africa, gheparzii sunt singurele feline mari care nu rag,
aşa că, pentru ca cei cinci fraţi să-şi marcheze teritoriul,
au nevoie de vezici sănătoase
şi de creativitate, pentru a-şi semnaliza dreptul de proprietate.
Pe unul dintre stâlpii de hotar, simt urma proaspătă a lui Imani.
Probabil e primul indiciu
care le sugerează ce alt ghepard a mai vânat pe aici
şi, în sine, asta necesită o şedinţă bună de terapie prin urinat în grup.
După asta, ai zice că trebuie să-şi refacă plinul, adăpându-se,
dar nu, pornesc s-o caute
pe undeva, prin teritoriul lor de 77 kmp.
În sfârşit, zorii intensifică mirosul femelei.
Pot simţi mirosul femelelor după săptămâni întregi, dar azi e proaspăt.
Problema e că, dacă vor să-i ia urma, întâmpină nişte obstacole.
Această tactică e un dans al umbrelor,
în care te prefaci că ataci, lăsându-ţi şi o cale de scăpare,
în timp ce observi de ce este în stare adversarul.
Cu încrederea unui matador, îşi cunoaşte zona de siguranţă
şi terenul, date esenţiale pentru orice războinic.
Această lejeritate de fluture
le permite gheparzilor să aibă acest aer de superioritate.
Ascunsă dincolo de vale, Imani lasă puii să se odihnească,
de parcă ar şti ce urmează să se întâmple.
În faţă e un copac perfect pentru căţărat şi trebuie să-l examineze.
Forma şi înălţimea îl fac irezistibil pentru pui.
Şi, desigur, are dreptate.
Se reped să se caţăre,
dar gheparzii par să fie eleganţi doar pe câmpii,
nu şi în copaci.
Acum, tânărul mascul începe să se facă remarcat în alte moduri.
Nu ţinându-şi echilibrul, ceea ce nu prea pare să-i iasă,
dar, cumva, pare să aterizeze mereu în picioare.
După fiecare episod jenant, caută alinare lângă Imani.
Dar astăzi asta ar putea fi o mare greşeală.
Ea stă chiar lângă poteca pe care circulă Siafu,
furnici ale căror muşcături ustură cumplit. Iar el e chiar în calea lor.
Lăbuţele i-au luat foc...
...dar la orizont pândeşte un nou pericol...
...cei cinci masculi.
Când Imani şi puiul ţăşnesc, poate că încearcă să îi devieze pe masculi
de lângă puii mult mai vulnerabili din copac.
Se joacă de-a şoarecele şi pisica şi cursa începe.
Au încolţit-o lângă un pârâu.
Apoi, deodată, puiul se întoarce
să-i înfrunte pe agresori.
Lovitura agresivă a masculului e întâmpinată de o sfidare neaşteptată.
Când cedează, Imani o face doar pentru ca puiul ei să scape.
Dar, la copac, el şi ceilalţi pui fac cunoştinţă cu o latură diferită
a caracterului mamei lor.
E întruparea furiei, cu colţi şi gheare ascuţite precum lamele.
Tensiunea creşte şi, brusc, masculii se întorc unul împotriva altuia.
Coaliţia celor cinci fraţi se prăbuşeşte.
Acum, fiecare e pe cont propriu şi totul escaladează într-o încăierare.
Din ritualul de curtare se alege haosul
şi asta-i dă lui Imani speranţa de care avea mare nevoie.
Când din romantismul momentului s-a ales praful,
peţitorii şifonaţi conchid că, oricum, femela nu era perechea ideală.
şi-şi continuă căutările, din nou împreună.
Tânărul mascul e iar pus pe pozne.
Pare să aibă probleme cu trenul posterior,
după ce încearcă să coboare stângaci.
Exemplul ei e clar pentru toţi ceilalţi
şi micuţa familie porneşte din nou la drum.
Dar masculul are propriul stil unic
de a coborî din copac.
Imani trebuie să-şi continue înaintarea
în direcţia opusă masculilor.
De acum, va fi în siguranţă doar pe dealuri.
Viaţa puilor e plină de jocuri energice, pline de vioiciune,
deasupra şi în jurul mamei lor iubitoare.
După ziua pe care a avut-o,
micuţul mascul temerar are nevoie de odihnă, nu de joacă.
El vrea doar vreo două zile mai liniştite.
Dar, imediat ce aţipeşte o clipă,
mama lui vigilentă profită ca să scruteze zările.
Strategia ei e să stea nemişcată şi totuşi, în gardă,
să se odihnească fără a se odihni.
Prin fiecare privire schimbată cu puii, Imani le transferă tactica ei,
pentru ca ei să şi-o însuşească în final.
Acum, că s-a trezit, e atent la mişcările ei,
nelăsându-se distras de fraţii săi.
Începe vânătoarea,
iar el e hotărât să ţină pasul.
Mama a reuşit
şi acum, după ce au aşteptat atât, ei pot gusta pentru prima dată carne.
Puii simt mirosul sângelui, dar, dacă şovăie,
e pentru că mai este cineva care-l simte,
iar ameninţarea îi derutează şi îi sperie.
Iniţial, puii nu ştiu ce-i cu prada şi ce pot face cu ea,
dar apoi instinctul se declanşează.
Când prima nuanţă de roşu le pătează buzele,
se transformă în ucigaşi inocenţi.
Tănărul mascul măsoară din ochi potenţiale prăzi,
simţind că de acum poate răpune orice animal.
A învăţa să mănânce carne e doar o parte din îndrumările de azi.
Reacţia lui Imani faţă de şacali le dă adevărata lecţie.
Imediat când revin şacalii,
micul mascul curajos încearcă tehnica de capul lui.
Pare să dea roade...
...aşa că imediat mai încearcă o dată,
cu şi mai mult entuziasm.
Metoda lui de a lovi solul abia dacă e observată de familie,
dar acum începe să dea dovadă de aceeaşi sfidare
pe care ne-am aştepta să vedem la un ghepard adult.
Când Imani îi ia de acolo, el nu vrea să plece.
I s-a înfierbântat sângele, dar, în definitiv,
nu şacalii sunt cei mai mari adversari ai gheparzilor.
Când îşi cedează prada, fără pic de chef,
o face pentru că adevăratul pericol se apropie constat de ei, zi de zi.
O forţă întunecată.
Amurgul.
Pentru gheparzi, e un moment fascinant...
...când grupurile de lei apar de pe dealuri,
în căutare de senzaţii tari, oportunităţi şi provocări.
Aceste nopţi de coşmar au rolul de a-i reaminti
cât de greu e să fii ghepard cu leii în stânga,
gheparzii masculi aproape, în spatele lor, şi riscuri necunoscute în faţă,
totul cu pui în creştere la picioarele ei.
Şi totuşi, e în paradis.
Imani simte că ceva este pe cale să se schimbe,
ceva de dincolo de linia orizontului.
Şi cei cinci masculi simt asta.
Şi, când în sfârşit se materializează,
sosesc în cete uriaşe.
Când antilopele-gnu sunt în mişcare, problema e
că se îndreaptă mereu înainte, spre necunoscut.
Cei care ajung primii pe câmpul de luptă
şi-şi aşteaptă adversarii sunt relaxaţi şi avantajaţi.
Sunt maeştri ai înşelătoriei, prefăcându-se inofensivi,
plimbându-se relaxaţi, ca şi când n-ar conta ce le poate pielea.
Iar asta, mai mult decât orice, e strategia gheparzilor.
Când se năpustesc cu 112 kmh,
viteza lor incredibilă nu lasă loc greşelilor.
Virajele rapide, dimensiunea prăzii le exclud aproape total.
Dar, în acest moment,
nimic nu mai contează pentru prădător sau pradă
Acum, fraţii lucrează la unison,
colaborând să câştige această bătălie de proporţii.
E greu să-ţi dai seama ce zei au ales acest gnu.
Să fi fost ales la întâmplare sau pentru că şchiopăta abia vizibil
după traversarea râului de anul trecut.
E un moment suspendat în timp şi totuşi, e atemporal.
Aceste bătălii epice pentru supravieţuire
depind de valurile milioanelor de antilope-gnu
care se revarsă spre colţii pregătiţi
ai celor 7.000 de gheparzi rămaşi pe planetă.
Victoria e de scurtă durată.
Acum, pe rând, unul dintre ei apără ospăţul,
pe când ceilalţi patru se hrănesc.
înainte ca hienele să înţeleagă
adevărata amploare a puterii sau slăbiciunii lor.
Totuşi, singura constantă din viaţa lor
e întunericul de la sfârşitul zilei.
De obicei, gheparzii cedează în faţa nopţii
şi se îndreaptă spre ziua de mâine.
Întrebarea e dacă pot continua să depăşească
aceste obstacole zi după zi.
În următorul anotimp, Imani încă supravieţuieşte
şi, pentru ea, succesul înseamnă să-şi crească măcar o parte din pui.
Dar şi-a pierdut unul.
Printre supravieţuitori e şi tânărul mascul curios.
Crescând, devine şi mai atras de tot ce mişcă.
Ritualul văratec de curtare al păsărilor-secretar
îi atrage interesul.
Pentru cei implicaţi, e un dans subtil şi complex,
dar, pentru pui, e o curiozitate irezistibilă.
Încă timizi, sunt iscoditori ca toate felinele tinere.
După cum era de aşteptat, el e primul care încearcă...
iar ceilalţi se bucură că e dispus să facă greşeli.
Se pare că păsările şi gheparzii au schimbat locurile.
E primul care ajunge în vârf şi o vede pe Imani gata să sară la atac.
El şi ceilalţi pui au urmărit-o când făcea asta de zeci de ori
în ultimele luni.
E o abilitate a ei demnă de invidiat, pe care puii o vor deprinde.
Imani e precum chihlimbarul lichid.
Are o perfecţiune din care au de învăţat,
dar nu ajung departe doar urmărind-o.
Astăzi sunt dornici să meargă mai departe.
E timpul să nu mai fie elevi ascultători, devenind participanţi,
iar ea a ales ceva foarte potrivit pentru acest scop:
o pradă vie, dar mică.
Şi, aici şi acum, tânărul mascul
şi fraţii lui învaţă să se descurce singuri
să se comporte şi să devină gheparzi adevăraţi.
Imani îi urmăreşte, dar nu intervine.
În această etapă, e cel mai important lucru din viaţa puilor.
Dacă nu pot ucide ca să mănânce, vor flămânzi.
În timp, pe măsură ce cresc, vor întâmpina mii de obstacole.
Exceptând efectul de gâtuire genetică, unde trăiesc ei bine
trăiesc bine şi leii.
Şi de adolescenţii jucăuşi şi plini de energie
trebuie Imani să-şi ferească puii.
Dar astăzi face tocmai contrariul.
Îi conduce să vadă leii,
dar rămâne la distanţă de ei.
Se joacă cu focul.
Şansele de supravieţuire ale puilor de ghepard sunt sub 10%,
iar leii joacă un rol important în acest sens.
E o lecţie importantă pentru aventurosul pui mascul al lui Imani,
fiindcă ea nu va fi întotdeauna lângă el.
Totuşi, în viitor, pentru el nu leii vor reprezenta cel mai mare pericol.
Când puii cresc şi formează noi coaliţii,
vor trebui să-şi vâneze prada pe picioarele lor zvelte.
Tactici care profită din plin de ghearele infipte prompt în pământ
sau îi propulsează la viteze mai mari
decât ale oricărui animal de pe Pământ,
pentru a zbura ca vântul cu o delicateţe fără egal pe aceste câmpii.
Dar în primul rând vor avea nevoie de spaţiu,
de spaţiu să trăiască aşa cum vor, fără teamă,
să coexiste cu noi.
În lipsa lui, viitorul tânărului mascul
după ce-şi părăseşte mama ca să se descurce singur, va fi incert
iar lacrimile negre de pe chipul lui vor fi tragedia noastră, a tuturor.
Dar să sperăm
că nu aceasta va fi alegerea noastră.
Traducerea: Andra Hancu