Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det finns en särskild sorts vind i Afrika.
Den förändrar allt i sin väg.
Den har tårar som rinner nedför sitt ansikte.
Den byter skepnad som en vålnad i stormen, förvirrande-
försvinnande och orsakar förundran tills den förverkligas.
Jägare med rinnande tårar skapar spänning över slättlandet.
Jägare som slår till mot apokalyptiska figurer-
med ett visst utseende, en viss hållning-
på ett särskilt sätt.
Det är gepardens sätt.
Fem gepardhanar skrider in.
Deras sätt är vindens sätt.
Geparder är skuggjägarna.
De försöker alltid tysta skrik i mjuka, men dödliga munnar.
Det är svårt att bevara hemligheter här ute.
Medan det inte är gepardens sätt att ta strider man inte kan vinna-
är det alltid svårt att bara ge bort ett byte.
Hyenor väger tre gånger så mycket-
och förvandlar snabbt den späda elandantilopen till en blodfläck.
Vart de här fem högeffektiva hanarna än går ger deras närvaro effekter-
över hela savannen till alla i näringskedjan.
I efterdyningarna av varje framgång, ökar faran.
Det förklarar så mycket om geparder-
och om hur de är annorlunda mot de mobbande hyenorna-
i deras egna eviga strider med robusta lejonhonor.
Geparder är inte byggda så.
Men det här lilla brödraskapet är unikt.
Deras koalition ger dem styrka i antal.
Deras synkroni i allt gör dessa hanar till utomordentliga mördare.
De kan döda och äta snabbt och gå vidare som ständiga vandrare.
Fast de måste vara försiktiga.
Till och med ett kort, hårt regn kan snabbt få floderna att svalla.
Bakom dem har villebråden jagats hårt.
För geparder innebär alltid vatten anspänning.
De är inte robusta eller duktiga simmare.
Med noggrann planering hittar de fem hanarna klipptrappsteg-
och det ger en port till höjderna bortom floderna.
Här ute är möjligheterna ändlösa för det här är Maasai Mara-
när de tittar söderut mot Serengeti-slätten.
Och varje ny torr platå-
behöver en påminnelse om vilka geparder som yrkar på innehav.
Markeringsställen för geparder är tydliga-
och de har sparat ihop nog med kapacitet för att göra skillnad.
Också, uppe på platån-
har inte en ensam gepardhona lyxen av en koalition.
Hon heter Imani som betyder "tro" på swahili.
Hennes sätt är annorlunda.
Hon jagar bara ensam.
Hon är mer lömsk.
Och mycket mer sårbar.
Komplexiteten med att vara en gepard varierar från individ till individ.
Skälet till Imanis riskabla taktik finns i gryningens daggvåta gräs.
Fyra nya ungar är ett bra skäl för henne att vara orolig.
Geparden är den minsta av de stora kattdjuren, det mest ömtåliga.
Hennes ungar litar villkorslöst och troget på hennes instinkter.
Så fort ungarna är dåsiga av mättnad sätter Imani igång.
De förvirrade ungarna, undanstoppade i tätt gräs-
kan bara höra vad hon håller på med.
Det tysta bräkandet, det fågellika kvittret säger var hon finns-
men i början tar en unge en annan väg.
Det är dags att börja införa kött i deras diet.
Men nåt är fel.
En främling!
En aggressiv främling-
en stor, dräktig hona som ska föda sina ungar väldigt snart.
Nu måste Imani göra det omöjliga valet.
Försvara sitt byte eller skydda sina ungar-
och få bort dem ur fokuset för de där ögonen fyllda av eld.
Tre av ungarna drar sig undan av rädsla.
Men hanungen-
inte så redo att bli lurad så lätt, kliver fram.
Den djärva lilla hanen läser inte av främlingens kroppsspråk.
Nu är det tydligt.
Den unga hanan avfärdar det till nästa äventyr-
och stannar bara kort för att trakassera Imani.
Sen hoppar han in i en hal tuva för att störa syskonens lekar.
Att kalla honom bråkstake kanske är för mycket.
Det är de allihopa!
De är nästan identiska-
en påminnelse om att alla geparder är genetiskt lika.
Det har nästan orsakat deras utplåning två gånger tidigare.
Hennes instinkt är att hålla sig i rörelse-
bort från nyfikna blickar och hangängen.
Särskilt de fem bröderna.
Jaktmetoden är att dyka upp där de sist förväntar sig-
och att göra det snabbt.
Ingen väntar sig att vinden ska komma från tre olika håll samtidigt.
Än mindre fem.
De här bröderna anfaller inte alls som geparder utan mer som lejon.
De lyckas med att samarbeta-
för att fälla ett djur dubbelt så stort som de-
och det är vad lejon gör.
Geparder är vanligtvis försiktiga mördare, om sånt nu finns-
och äter normalt sett lugnt och delar.
Men mer och mer börjar de fem hanarna lämna sina gepardvanor.
Det inbördes slagsmålet gynnar dem inte.
Gepardkoalitioner måste ha starka band för att lyckas.
Imani måste vara försiktig nu-
och hålla ungarna väl gömda-
från de allt djärvare hanarna när de patrullerar-
till och med nattetid.
De här nattbildena med värmekamera avslöjar hur bekväma de är i mörkret-
medan hon är spänd, rör sig och gömmer sig konstant.
Dagsljus är hennes rike, hennes nisch-
och Imani har ett kort tidsfönster där hon kan satsa allt.
Idag har hon en Thomsongasell i sikte.
Imani i full flykt är själva sinnebilden av elegans.
Ett djur som gör exakt det det är fött till.
Flyter, trotsar gravitationen när hon flyger genom luften-
halvt djur, halvt magisk varelse.
Att jaga Thomsongaseller är en verklig risk-
inte bara på grund av deras vassa små horn-
utan på grund av uppmärksamheten jakten kan tilldra sig.
Särskilt från de stora anubisbabianhanarna-
som leder enorma trupper.
Varje hane är inte mycket mindre än geparden själv-
men kollektivt är det ingen match.
Men skälet till deras djärvhet är att babianerna är ute efter hennes byte.
Dessa östafrikanska slätter dansar en dans-
som framhäver många färger och anleten i gepardernas land.
En värld i ständig förvandling-
som ständigt skickar nya oskyldiga byten i hennes väg.
Det håller Imani på sin vakt.
Lukten av anländande zebror i området är en behagfull berusning.
Med ungarna undangömda jagar hon de anländande zebrorna.
Zebror har utvecklats till att vara ett visuellt kaos.
I det kaoset är Imani plötsligt inte ensam-
bröderna finns bredvid henne.
Det är dags för henne att tyst dra sig ur-
medan hanarna är fokuserade på smak av blod.
Ett byte är aldrig säkert för geparder.
Till och med gamar kan köra bort dem.
Men hanarna anammar konsten att attackera först.
Metoden med fysisk uppvisning.
Det köper dem lite tid att glufsa i sig så mycket som möjligt.
Den här taktiken, att hålla stånd mot många motståndare, är urgammal.
När solen bleknar måste gamarna stanna i trädtopparna-
för sin egen säkerhets skull.
Men om hanarna stannar för länge-
kommer andra större asätare fram ur mörkret.
Geparder är de enda stora kattdjuren i Afrika som inte kan ryta.
Så för att bröderna ska kunna bevara sin gränsmarkering-
behöver de fulla blåsor och kreativitet-
för att sprutmåla sitt ägande.
Vid ett markeringsställe känner de de färska tecknen av Imani.
Det är antagligen den första indikationen-
av vem den extra geparden i jakten var.
Och enbart det kräver avservärd gruppurineringsterapi.
Man tänker, att de med allt det här-
skulle behöva ett vattenhål för att fylla på-
men nej, de är på jakt efter henne-
nånstans i deras territorium på 80 km2.
Gryningen skärper äntligen doften av en hona.
De kan känna lukten av honans flera veckor gamla markering-
men idag är det färskt.
Deras problem är att hennes doftspår innebär några hinder.
Den här taktiken är en skuggdans-
där man verkar anfalla med lagom spelrum för att fly-
medan man tittar på vad ens motståndare är kapabel till.
Med en matadors självförtroende vet han sitt flyktavstånd-
och känner terrängen, livsviktig kunskap för alla krigare.
Den fjärilslika lättheten-
ger alla geparder den där överlägsna attityden.
Gömd på andra sidan dalen lämnar Imani de vilande ungarna-
för på nåt sätt verkar hon veta vad som kommer att hända.
Det finns ett perfekt klätterträd en bit fram och det måste hon kolla upp.
Formen och höjden gör det oemotståndligt för ungarna.
Och hon har förstås rätt!
Det är en lätt klättring-
men gepardelegansen verkar begränsad till slätten-
inte uppför träd.
Nu börjar den unga hanen utmärka sig på andra sätt.
Det är inte på grund av hans balans, vilket han råkar vara dålig på.
Men på nåt sätt verkar han alltid landa på fötterna. Precis.
Efter varje pinsam händelse söker han tröst vid Imanis sida.
Men idag kan det vara ett stort misstag.
Hon ligger precis bredvid stigen som trampas upp av siafu-
myror som kan ge våldsamma, svidande bett.
Han ligger precis på deras stig.
Hans tassar brinner.
Men det finns en ny fara vid horisonten.
De fem hanarna.
När Imani flyr med sin unge kan det vara som lockbete-
för att leda bort hanarna från de mycket mer sårbara ungarna i träden.
Det utlöser en katt-och-råtta-lek och jakten är igång.
De har ringat in henne mot en bäck.
Sen vänder sig plötsligt ungen-
mot anfallarna.
Hanens aggressiva slag möts med oväntat trots.
Och när Imani underkastar sig är det bara för att låta ungen fly.
Men vid det taniga trädet blir han och de andra vittne till en annan sida-
av deras mammas personlighet.
Hon är en boll av ilska, med huggtänder och rakbladsvassa klor.
Hon har ökat spänningen och plötsligt börjar hanarna gå på varandra.
De fem brödernas koalition kollapsar-
och var och en tänker bara på sig och allt leder till slagsmål.
Deras uppvaktande är kaotiskt.
Det ger Imani det enda desperata hopp hon behöver.
När det romantiska ögonblicket är helt förstört-
är de sårade friarna överens-
om att det aldrig hade blivit en lycklig union.
De går vidare till avlägsna jakter tillsammans igen.
Den unga hanen är igång igen.
Han kämpar med problem i bakänden-
som började med en nedfärd baklänges.
Hennes illustrativa exempel är tydligt för de andra-
och den lilla familjen är återigen i rörelse.
Men han har fortfarande sitt alldeles egna-
nyanserade sätt att ta sig ur träd.
Imani måste hålla sig i rörelse i motsatt riktning mot hanarna.
Hennes enda trygga plats blir nu i bergen.
Ungarnas liv är fyllda av explosiv-
och energisk lek på och omkring deras ömma moder.
Efter en sån dag som han har haft-
behöver den lilla äventyrliga hanen vila mer än lek.
En lugnare dag eller två är precis vad han vill ha.
Men varje gång han somnar bara för ett ögonblick-
tar hans ständigt alerta mamma chansen att granska horisonten.
Hennes sätt är att vara stilla och ändå alert.
Att vara i vila utan att vila.
Varje speglad blick handlar bara om Imanis sätt-
som överförs till dem och kanske bli deras sätt.
Tuppluren avbröts och han är lyhörd för hennes rörelser nu-
och distraheras inte av sina syskon.
Jakten är igång!
Och han är fast besluten att hålla takten.
Hon lyckas!
Nu kommer deras länge efterlängtade provsmakning av kött.
Ungarna kan känna doften av blod, men när de avvaktar-
är det för att nån annan också känner doften.
Det hotet förvirrar dem, skrämmer dem.
Först är ungarna osäkra på vad det handlar om, vad de ska göra.
Och sen hoppar instinkterna igång.
När det första röda färgar deras läppar-
förvandlas de till oskyldiga mördare.
Den unga hanen stirrar på eventuella byten och känner-
att han kan ta sig an vad som helst nu.
Att lära sig hur man äter kött är bara en del av dagens studier.
Det är Imanis svar till schakalerna som ger den verkliga läxan.
Vid schakalernas nästa besök-
testar den lilla djärva hanen tekniken.
Det verkar fungera.
Så effektivt att han gör ett försök till-
med ännu större entusiasm.
Tekniken att stampa i marken märker hans familj knappt av-
men i detta ögonblick börjar han visa samma trots-
som kan förväntas av en vuxen gepard.
När Imani leder bort dem är han motvillig.
Han är hetsig, men i slutänden är det inte schakalerna-
som är geparders värsta fiende.
När han motvilligt lämnar sitt byte-
är det för att det verkliga hotet stadigt närmar sig dem-
som det gör varje dag.
En mörk kraft.
Skymningen.
Det är häxtimmen för geparder-
där lejon och deras flockar kommer ner från bergen här-
och söker spänning, tillfälle och utmaningar.
Dessa helvetiska nätter fungerar som en betoning av-
hur svårt det är att vara gepard med lejon till vänster-
gepardhanar aldrig långt efter och okända hot längre fram.
Allt det med växande ungar vid hennes fötter.
Och ändå är det paradiset.
Imani känner att nåt är på väg att förändras.
Nåt från bortom horisonten.
De fem hanarna känner det också.
Och när de slutligen dyker upp-
kommer de i stora antal.
Problemet för gnuer i rörelse-
är att de alltid rör sig framåt mot det okända.
Men de som kommer först till slagfältet-
och inväntar sina motståndare är lugna och har övertaget.
De är mästare på bedrägeri och låtsas vara ofarliga.
De promenerar avspänt som om det som lurar under deras hud inte är viktigt.
Och det, mer än nåt annat, är geparens sätt.
Lösgjord i 110 km/h-
ger den här otroliga hastigheten inget utrymme för misstag.
Den snabba vändningen, bytets storlek gör det nästan till en omöjlighet.
Men exakt just nu-
spelar inget annat nån roll för rovdjuret eller för bytet.
Och nu jobbar bröderna tillsammans-
samarbetar för att vinna den här enorma striden.
Det är svårt att veta vilka gudar som valde den här gnun.
Var det slumpen eller var det hans nästan omärkbara hälta-
från förra årets simtur?
Det är ett ögonblick i tiden och ändå är det tidlöst.
De här episka överlevnadsstriderna är resultatet av våg-
efter våg av miljontals gnuer-
som väller in mot de väntande tänderna hos de enbart 7 000 geparder-
som finns kvar på jorden.
Segern är kortlivad.
Nu turas de om att försvara sin måltid-
medan de andra fyra äter-
innan hyenorna får det sanna måttet på deras styrka eller svaghet.
Den enda konstanten i deras liv-
är emellertid mörkret i slutet av varje dag.
Gepardernas sätt är vanligtvis att ge vika för natten-
och gå mot morgondagen.
Frågan är om de kan fortsätta springa ifrån-
dessa hinder dag efter dag.
Vid nästa säsong lever Imani än-
och framgång för henne betyder-
att få uppfostra åtminstone några av hennes ungar.
Men hon har förlorat en.
En av överlevarna är den nyfikna hanen.
Vartefter han växer blir han ännu mer nyfiken på allt som rör sig.
Sekreterarfågelns uppvisning-
av ett tidigt sommarfrieri fångar hans intresse.
För de inblandade är det en subtil och komplex dans-
men för ungarna är det ett oemotståndligt bekymmer.
Fortfarande blyga är de lika nyfikna som alla unga katter.
Som vi kunde vänta oss är han den första att göra ett försök-
och de är nöjda med att han är villig att göra misstag.
Det verkar som om fåglarna och geparderna har bytt plats.
Han är den första att klättra upp och få se Imani påbörja en jakt.
Han och de andra ungarna har sett henne göra det dussintals gånger-
de senaste månaderna.
Det är en avundsvärd förmåga hon har som de ännu har att lära.
Imani är som flytande bärnsten.
Perfektion de kan lära av-
men att bara titta på ger inte allt.
Idag är de ivriga att ta de nästa stegen.
Det är dags att gå vidare från lydiga elever till deltagare-
och hennes val är perfekt utformat för det.
Levande, men litet byte.
Och just här, just nu, lär sig-
den unga hanen och hans syskon sitt eget sätt.
Det äkta sättet för geparderna de ska bli.
Imani tittar på, men lägger sig inte i.
Det här är det absolut viktigaste i ungarnas liv i det här stadiet.
Kan de inte döda för att äta kommer de helt enkelt att svälta.
Medan de växer kommer de att möta tusentals hinder.
Bortsett från genetiska flaskhalsar-
så frodas de där lejon också frodas.
Och det är de halvvuxna tonåringarna med lekfull energi-
som Imani måste styra bort sina ungar ifrån.
Men idag gör hon raka motsatsen.
Hon leder dem till lejonen för en titt-
men stannar precis utom deras räckhåll.
De leker med elden.
Oddsen för gepardungarna att överleva är mindre än 10 procent-
och lejon spelar en roll i det.
Det är en livsviktig läxa för Imanis äventyrliga hanunge-
för han kommer inte alltid att ha henne vid sin sida.
För honom blir emellertid inte lejonen det största hotet i framtiden.
Vartefter ungarna växer och bildar nya koalitioner-
behöver de villebråd att jaga på gracila ben.
Taktik som utnyttjar klor bäst, redo att köras ner i marken-
eller driva dem till den högsta hastigheten bland världens alla djur-
och att flyga som vinden med en ojämförlig sprödhet på dessa slätter.
Men mest av allt behöver de utrymme.
Utrymme att leva på sina egna villkor utan rädsla.
Att samexistera med oss.
Utan det blir den unga hanens framtid-
när han slutligen lämnar sin mor för att hitta sitt sätt, osäker.
Och de mörka tårarna i hans ansikte skulle bli vår kollektiva tragedi.
Men det, får vi hoppas-
inte blir vårt sätt.
Text: Elisabet Berg