Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Dame i gospodo!
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOM PAPA: KAKAV DAN!
Zaplješćite Tomu Papi!
Puno vam hvala.
Pogledajte se!
Pogledajte, još ste živi. Bravo.
Ponosan sam na vas.
Puno vam hvala na tome.
Lijepo je biti ovdje. Dobro ćemo se zabaviti. Nadam se!
Kažu da je ovo uzbudljivo vrijeme. I jest.
Neki kažu da je strašno. Ne slažem se.
Mislim da je uzbudljivo.
Mijenjaju sva pravila i sad možemo raditi što želimo.
Predlažem da otmemo milijardere.
Zašto ne? Imamo mnogo problema. Pet tipova drži sav novac.
Otmimo ih. Tko će nas zaustaviti?
Podržavam to što ste milijarderi. Bravo.
Puno ste radili, promijenili svijet.
Možete biti milijarder 24 sata.
Ako do jutra ne počnete dijeliti novac siromasima,
dolazimo po vas.
Možete li zamisliti milijardu dolara? Ja ni ne sanjam o njima.
Jedna osoba, milijardu dolara.
Nekoć sam imao velike snove i visoka očekivanja.
Više nemam.
To je to, ljudi. Već to imamo.
Uspjeli ste. Bravo.
To je to. Zbilja.
Za mene je dobar dan u kojem ne moram tražiti novo korisničko ime i lozinku.
Sjajan dan.
Ne postoji ništa gore. Želite se zabaviti,
a spriječe vas korisničko ime i lozinka.
Ne postoji ništa gore.
Znam da su u tijeku ratovi i požari, ali za nas...
Za nas...
ne postoji ništa gore.
Nije to kao nekoć, u bajkama i pričama
u kojima trebate čarobnu lozinku, idete u pustolovinu
i dobijete nešto sjajno.
Trebate lozinku da prođete kroz vrata,
uđete u mračnu šumu i sprijateljite se s vranom koja govori,
borite se granom vrbe protiv demona i dobijete lozinku.
Vrata se otvore, a jednorog vas poveze
do čarobnjaka koji vam da zlatne novčiće i pruži seksualne usluge.
Ne dobijemo ništa od toga iako dajemo sve od sebe
čitava tri sata, odajemo sve obiteljske tajne,
mamino djevojačko prezime, s kim se seksala u srednjoj...
A onda igramo onu igru s kvadratima kao u vrtiću.
Je li na kvadratu semafor?
Je li na kvadratu kamion čistoće? Je li to na kvadratu moja pokojna baka?
Onda pošalju hrpu kodova na druge adrese e-pošte
za koje također nemate lozinku.
Onda napokon dobijete lozinku.
Dobijemo li i seksualne usluge od čarobnjaka? Ne.
Što dobijemo? Mogućnost da naručimo preko aplikacije Pizza Huta. To!
To!
Da sam barem prije tri sata imao hrabrosti nazvati nekoga...
i naručiti.
Ali sad se bojim ljudi.
Ne znam što će me 16-godišnji voditelj Pizza Huta
pitati, ali bit će strašno.
Ne možete to izbjeći. Sve nas mijenjaju,
uvlače nas u metaverzum i pretvaraju u robote.
Sjećate li se sebe prije tih uređaja kao druge osobe?
Svako malo je se sjetite kad izađete u svijet bez mobitela.
Jeste li kad ostavili mobitel?
Slučajno, naravno. Ne biste to napravili namjerno.
Krenuli u dan bez mobitela?
Kakav krasan dan!
Nakon što prestanete plakati, teško disati i...
tražiti pomoć grabljenjem neznanaca za nogavice.
Kad sve to završi, dan je čaroban!
Idete uokolo s vlastitim mislima, samo mislite o svemu.
Vau, ovako se sigurno osjećao Benjamin Franklin.
Hodao je uokolo razmišljajući o zmajevima, slatkišima i sifilisu.
Ne možete ih izbjeći. Prelako je živjeti s njima.
Možete li zamisliti putovanje bez mobitela?
Krećete sutra, odlazite na aerodrom,
ulazite u avion i odlazite na tri dana bez mobitela?
Strašna ideja. Kako biste uopće došli do aerodroma?
Dobro pitanje. Kako biste došli do aerodroma?
Uber je počeo reagirati na dimne signale?
Što da dođete na aerodrom, a promijene vam let ili izlaz?
Kako biste to znali?
Ne biste.
Lutali biste aerodromskim hodnicima dok ne biste umrli.
Umrli biste na aerodromu na podu pred kioskom Hudson Newsa...
punim stvari koje bi vas mogle spasiti da imate Apple Pay.
To bi bio dobar kraj priče.
Ili ne bi? Što ako umrete i odete na nebo,
a ondje kažu: „Nismo vas mislili pustiti, ali dali ste sve od sebe.
Možete ući. Dobro došli u raj. Čestitamo.
Koje vam je korisničko ime i lozinka?
Ne znam ih.
Sjećate se kad su nam prije dvije godine zabranili posjećivanje obitelji?
Sjećate se? Da. Ne radite to. Ne idite kući.
Ubit ćete si obitelj svojim dolaskom.
Ne. Nema blagdana za vas ove godine. Ostanite kod kuće.
Vaš će vam dah ubiti mamu.
Dvije godine bez obitelji. Bože. To su bili dani.
Svi smo imali isti izgovor.
Volio bih doći kući, ali ne smijem.
Morat ću ovogodišnji Dan zahvalnosti provesti s prijateljima i zabaviti se.
Čovječe. Obitelj je blago.
Blago je imati obitelj, ali zato nije manje naporno.
Nedavno sam posjetio roditelje. Bože. Postaju bedasti.
Moj je otac majci kupio
masažni uređaj koji sliči oružju.
Jeste li ih vidjeli?
Te nove sprave za mučenje
koje prodaju starcima da ih isprobavaju jedni na drugima?
Bez provjere, dozvole, obuke.
Moj je otac uperio uređaj u mamino rame i povukao okidač.
Nije bilo dobro. Nije.
Skupio joj je kožu poput smjese za palačinke.
Nije ga mogla maknuti. On ga nije mogao isključiti.
Izgledala je poput šar peja u autopraonici.
Da, više nije osjećala čvor.
Ali nije osjećala ni ključnu kost ni lopaticu.
A sve iznutra sad je bilo izvana.
Volim ih do neba.
Ali što radimo sa starcima?
Trebali bismo ih zaštititi. Zašto im govorimo
da što su stariji mogu raditi više stvari?
Ne ide to tako.
Nakon 70. ne dodajete stvari na listu želja.
Sve što ne napravite do 70. ne morate ni napraviti.
Moja mama gleda televiziju i dobije ideje
kad gleda aktivne starce pa se vrati:
„Tvoj tata i ja ćemo putovati.
Tvoj tata i ja idemo na izlet.
Vrijeme je da počnemo putovati.”
Ne.
Bojiš se stepenica.
Nije vrijeme za proputovanje Europom.
Zglobovi su vam krhki kao štapići.
Tata tek iz trećeg puta uspije proći rampom u Starbucksu
uzimajući zalet dok jednom ne prođe kroz vrata
i zaboravi gdje je.
Počne psovati konobaru jer mu auto nije spreman.
„Ne znaš ti. Tata i ja volimo aktivnosti.
Unajmljujemo bicikl za dvoje.
Odemo u hotel i unajmimo bicikl za dvoje.”
Nemojte.
Bicikl za dvoje iznad 70 trebao bi se zvati dvostruko ubojstvo.
Dvoje ljudi koji se ne slažu, ne znaju kamo idu
i skreću u suprotnim smjerovima ne bi smjeli biti na biciklu za dvoje.
Trebali biste biti u kočiji.
Mi ćemo vas vuči uokolo,
a vi hranite patke.
Vratit ćemo vas kući do 16 h kad vam počinju serije.
Naljute se ako im pokušam pomoći
dajući im savjet i štiteći ih.
Brane se. „Ne govori nam što da radimo.
Mi smo ti roditelji. Napravili smo te.
Dobro. Hvala što ste me napravili. To je bilo jako lijepo.
Ali stvari su se promijenile.
Promijenile su se. Moj je mozak i dalje netaknut.
Nisam ja jutros u toster stavio spužve.
Veselim se vremenu kad će moja djeca pomagati meni.
Imam dvije tinejdžerke. I sad mi pomažu.
Zahvalan sam za njihovu pomoć. Rijetko što radim ispravno.
One ne moraju znati da je to jer sam pijan i napušen.
Ponekad se zbunim.
„Tata, treba li štednjak biti upaljen?”
„Ne.”
„Ne. Večeru sam napravio prije sat vremena.”
„Lonac će se trebati namakati.”
„Napuni ga mjehurićima. Oprat ćemo ga u srijedu.”
„Tata, ono je bio znak 'stop'.” „Onda dobro da vozimo prebrzo.
Pridrži mi džoint. Okrenut ću se polukružno.
Nemoj reći mami.”
Ali mogle bi biti ljubaznije.
Nema ničega zlobnijeg od tinejdžerke.
Ničega zlobnijeg na svijetu jer su pametne,
lukave i prozru vaše slabosti.
Veoma uznemirujuće.
Moja je kći došla u kuhinju.
„Tata, pokušavamo gledati film u drugoj sobi,
ali čujemo tvoje disanje.”
„Dobro. Prestat ću.
Prestat ću disati i živjeti ovdje. Ma prestati živjeti uopće. Može?”
Dala je pet sestri i vratila se gledati Osvetnike.
Moja je druga, 16-godišnja kći, buljila u mene za vrijeme doručka.
Jako strašno. Nije me pogledala u oči od svoje šeste godine.
„Ne sviđa mi se kako žvačeš žitarice.
Zašto ih tako žvačeš?” Što to uopće znači?
To su žitarice. Velike su i hrskave.
Moram ih sažvakati ili će mi podrapati dušnik.
Kako vi jedete žitarice? Progutate ih u komadu, kao zmija?
Kao vražje dijete?
To je ista kći
koja je bez mog dopuštenja i znanja
tijekom Sjevernoirskog sukoba udomila mopsa.
Mopsa! Sama je potpisala papire i samo se pojavila s mopsom.
Ako ne znate što je mops, reklamiraju ga kao psa.
Ali on to nije.
To je debelo, okruglo, dlakavo tijelo nalik na puricu
s četiri tanašne nožice koje izgledaju kao da ne mogu nositi tijelo.
Psi imaju šape.
Mopsovi imaju duga damska stopala s otmjenim umjetnim noktima.
Neki imaju četiri, neki tri, neki dva. Kao pile.
I imaju lice artritičnog osamdesetogodišnjaka.
Oči im izgledaju kao da pripadaju nekoj drugoj životinji.
Kao da ga je Bog stvarao, ponestalo mu je očiju za mopsove,
pa je rekao: „Stavimo mu kravlje oči. Da vidimo kako će ispasti.”
Neće dobro ispasti.
Jadnik ima dva izbočena oka koja mu vise iz glave.
Kapci ne mogu ni prekriti jabučice.
Otkako ga imam nije zatvorio oči.
Samo se muči i hrče 24 sata dnevno.
„Spava? U šetnji smo.”
Zabavna činjenica.
Zabavna činjenica. Ako mops padne u bazen, odmah potone.
Ako vam je glava od betona,
potonut će prva.
I dalje hrče. Mjehurići se vide s obje strane.
Mislim da ni ne zna da je u bazenu.
Mislim da misli da je zalutao u čudan dio dvorišta
i dobio glaukom.
Najbolje je što se zove Frank.
To je urnebesno jer kad god vičete na njega,
kao da ste u filmu sa Sinatrom.
„Daj, Frank, zašto si takav?
Promijenio si se, Frank. Promijenio si se.”
Kao što sam rekao, čistokrvan je. Čistokrvan udomljeni pas.
Pronađen je na opasnim ulicama Downeyja u Kaliforniji.
Ako ne znate za Downey, sličan je ovome mjestu, samo malo opakiji.
Zašto je Frank lutao opasnim ulicama Downeyja u Kaliforniji?
Ili nešto nije bilo u redu s njim ili ga je tražila policija.
S Frankom nešto nije u redu. Nešto zbilja nije u redu.
Frank piški gdje god krene,
unutra i vani, gdje god želi.
Saznao sam to kad sam kupio UV svjetlo preko Amazona.
Da. Nikad ga nisam ulovio na djelu.
Viđao sam ga kako hoda hodnikom sa svojim otmjenim stopalima
i sumnjivim pogledom u debelim očima.
Nikad ga nisam ulovio, no kupio sam UV svjetlo
i prošao kućom. Devastirao mi je dom.
Uništio ga je. Konkretno, moj je ured dokrajčio.
Isprva nisam rekao ništa. Pitao sam se jesam li to učinio ja.
Nakon pomne analize, zaključio sam da je Frank. Jako je nisko.
Što učiniti? Isprva sam se naljutio. Što da poduzmem?
Da ostavim otvorena stražnja vrata pa možda ode plivati?
Zatim sam se sabrao.
„Ne. Odvedimo ga veterinaru.”
Možda zbilja nešto nije u redu, recimo mjehur.
Ne znam što mopsovi imaju u sebi, osim nagrada.
Možda ima upalu mjehura.
Odveo sam ga veterinaru i otkrio da je zdrav.
Sve je u redu.
Nema problema s mjehurom. Nema infekciju.
Prema veterinaru,
medicinskim rječnikom rečeno, Frank je šupak.
Zna što radi i nastavit će s tim
gledajući me ravno u oči.
Vratio se sam Amazonu koji ima sve odgovore.
Proizvode pelene za mopsove.
Ima ih na Amazonu.
Znam, jadno. Uopće ne izgleda kao pelena.
Izgleda kao ortoza na čičak koju dostavljači
nose prije mirovine. Visi mu s guzice.
Ne pomaže baš, ali išijas ga zbilja muči.
Iz poštovanja prema Sinatri, ne zovemo ih pelenama, već hlačama.
„Daj, Frank. Imamo goste. Navuci hlače.
Pobogu.”
Priznajem da je bilo čudno navlačiti psu hlače.
Nije bilo normalno ni prirodno.
No onda sam shvatio što su psi postigli u nekoliko godina.
Kad sam ja bio dijete, pas je bio pas.
Živio je u dvorištu zavezan za drvo.
Ako ste otišli nekamo, čekao je da se vratite,
Sat vremena, dan ili godinu.
Pas vas je čekao. Ocu nikad niste rekli:
„Možemo li povesti psa na odmor?”
Zavezao bi vas za drugo drvo.
Pogledajte što su psi postigli. Viđam ih posvuda.
Sami se prijavljuju u hotel.
Piju martinije u skupim restoranima,
ukrcavaju se u avione za Havaje.
Ne znam kako, ali psi su uspjeli.
Postali ste dio ljudskog svijeta. Uspjeli ste. Čestitam.
Sad kad ste ovdje, prestanite si lizati guzicu i osvrnite se oko sebe.
Primijetit ćete da svi nosimo hlače
jer znamo kako nam genitalije izgledaju i moramo ih sakriti.
Ne znam jeste li ikad vidjeli mopsov penis.
Izgledate kao da ste se svačega nagledali.
Možda ste bili u zatvoru. Ne znam kako živite.
Ako ga niste vidjeli, guglajte poslije nastupa.
Svi. Guglajte. U privatnom prozoru.
Da to vidite! Čudan je, čudnog oblika,
prekriven dlakama raznih boja.
Prati vas po sobi kad prolazite.
Izgleda kao nešto čime bi vas vrag škakljao.
Navuci hlače.
Ma koliko mopsovi odvratni bili, mi smo gori.
Ljudi su gori.
Mislio sam da ćemo nakon svega što smo prošli biti bolji.
Da ćemo više paziti na bacile, paziti kako se ponašamo. Ne.
Jednako smo odvratni kao i prije. Grozni smo!
Ponovno kašljemo. Kad prolazite aerodromom,
svi hodaju okolo poput morskih lavova.
Nitko ne prekriva usta. Prskaju hrpu ljudi.
Vidio sam kako tip u avionu reže nokte.
Da. Hvala. Zašto?
Zašto uopće u džepu nosiš grickalicu za nokte?
Što je u drugom džepu? Korišteni zubni konac i WC-papir?
Što ti je?
Opet pljuju po svemu.
Hračkaju pored vas na nogostupu.
Povlače velike, odvratne hračke iz dubine torza.
Malo mu je nedostajalo da izađe na drugu stranu.
A tip je odlučio da će ga izbaciti s prednje strane.
„Ljudi će ga htjeti vidjeti.”
I završi pored nogostupa, poput izvanzemaljskog nedonoščeta.
Ima oči, otkucaje srca i osjećaje.
Odgmiže u kanalizaciju i umnoži se.
Tako je nastala korona.
Ne šalim se. Tako je nastala.
Sve su ovo primjeri stvari koje rade muškarci.
Nikad u životu nisam vidio ženu da puše nos bez maramice.
To rade muškarci. Znam da pokušavamo otkriti
je li bio šišmiš, je li bio klokan ili labos.
Ne znam, ali jedno znam.
U pitanju su bili muškarci.
Znate.
Znate da je jedan tip izazvao drugog
da za 10 dolara napravi nešto čudno šišmišu.
Izašli su u uličicu pored labosa,
hrpa muškaraca se okupila u krugu i navijala.
I sad ćemo zauvijek nositi maske.
Ne možemo ništa napraviti. Mi muškarci smo grozni.
Odvratni smo. Svaki tip ovdje piša u vlastitom dvorištu.
Piša... Da? Da.
„Ne, Tome. Moj ne.” Da, tvoj da.
Kladim se. Kad ne gledaš. Iza naslonjača. Iza roštilja.
U roštilj, ako radi.
Da. To je zabavan zvuk.
Razmislite, svaki problem u svijetu
nastao je jer su muškarci bili ondje, učinili nešto grozno
i morali promijeniti pravila.
Zašto ne možete samo ući u toalet na benzinskoj?
Zašto vam moraju dati ključ na privjesku zakačenom za kotač kamiona?
I moramo ga vuči uokolo poput egipatskih robova.
Zašto? Jer su ovdje bili muškarci. Grozni muškarci koji su radili grozne stvari.
Igrali se u školjci kao da su ptice koje se kupaju.
Stavljali penise u sušilo za ruke.
Da. Mislite da nisu to radili kad ih je Dyson postavio?
To su radili.
Znam da ni u ženskom toaletu nije bolje.
Ali to nije zbog toga što vi radite,
nego jer se muškarci ušuljaju dok ne gledate
i koriste i vaše sušilo za ruke.
Ali, iako smo odvratni, nijedan muškarac neće poreći
da smo dobri za vas.
Muškarci su dobri za vas. Činimo vas jačima.
Da, poboljšavamo imunitet. Mislite da je ovo bilo loše?
Bilo bi duplo gore da muškarci nisu češali jaja
i dirali svaku kvaku u gradu.
Nema na čemu.
Još nešto što muškarci imaju, a ne znam
zašto žene nemaju jer mi se to čini naopako,
golema je količina samopoštovanja i samopouzdanja
temeljena na apsolutno ničemu.
Iako smo grozni, svaki put misli da ga svi žele.
Tip piša u dvorište, uđe na vrata i pomisli: „Ona me želi.”
A žene su najčarobnija, najljepša bića na svijetu
koja lebde po planetu poput božica od šećerne vate
puna života i ljubavi
i ljepote i sumnje u sebe.
„Izgledam li debelo? Izgledam li staro? Mrzim svoju kosu. Oči. Guzicu.”
A po svijetu hoda s orangutanom.
Koji se ni ne pogleda u zrcalo.
Ljeti se najbolje vidi muška taština.
Ljeti ćete u svakom gradu vidjeti osamdesetogodišnjeg muškarca
kako ulicom hoda u potkošulji ili bez majice.
Šeće nogostupom
poput pečenog pileta kojem je prošao rok.
Nema mišiće, samo košćata pileća krila.
Tamne bradavice se njišu na vjetru.
Zlatni lanci zapetljani u jezive dlake na prsima.
I još se usuđuje upucavati mladim curama.
Bože, ne znam kako vi žene dopuštate da se penjemo na vas.
Zbilja. Ja bih sigurno bio lezbijka.
Obje su moje kćeri hetero. Kažem im: „Koncentrirajte se, imamo vremena.”
Ne morate to raditi.
Ja nisam lezbijka.
Ja sam oženjeni hetero muškarac.
U braku sam s istom ženom 22 godine.
Hvala.
Ne znate što proživljavam.
Ma super je ona. 22 godine. Najbolja je. Volim je do neba.
Neću napadati brak.
Vjerujem u brak. Teško ga je održati.
Ako nađete nekoga, postanete partneri,
dobro je. Život vam može biti mnogo bolji.
Ako pronađete pravu osobu i smanjite očekivanja
onoga što želite dobiti, bit ćete veoma sretno oženjeni.
Ne želim ga omalovažiti kad kažem da smanjite očekivanja.
Zato se ljudi razvode.
Imaju previsoka očekivanja onoga što će im
ta jedna veza pružiti. Ne mnogo.
Ne radite pritisak.
Imajte otvorene oči dok ulazite u nju. Ne budite glupi. Morate biti pametni.
Moj prijatelj razmišlja o braku.
Tako je glup. Budala je.
S curom je pet godina. Govori o glupim stvarima.
„Draga je. Obitelj joj je fora.
Pametna je, ali ne znam je li dovoljno zgodna.
Ne znam.” Govorimo o braku. Je li dovoljno zgodna?
Jesi li napušen?
Govoriš o braku do kraja života.
Nije bitno je li zgodna. Ne ženiš je zato.
Ženiš je jer je snažna. Ne želiš supermodela.
Želiš nekoga tko može podići drugi kraj kauča.
A da ne izvadi cigaretu iz usta.
Nju ženiš.
To je dobra stvar.
Ako ste u braku i ovdje ste, ovo će vam biti sjajna večer.
Odlično se zabavljate. Niste pod pritiskom. U braku ste.
Nije vas briga ni zabavlja li se vaš partner.
Niste zato ovdje. Neka netko drugi priča sat vremena.
Lako je.
Ako izlazite, ako ste ovdje na spoju,
ovo vam je teška večer.
Zahtjevna je. Bitno vam je kako će proći.
Želite da bude sretna. To je veliki pritisak.
Evo što me muči kod izlaženja.
Ako se na povratku kući posvađate,
možda oko nečega što ću reći,
ako se večeras posvađate,
cijela bi veza večeras mogla završiti.
Večeras. Mogli biste prekinuti večeras.
Imate tu opciju. Grozno je imati tu opciju.
Ako prekinete, morate uzeti
laptop i sve punjače.
Ošišati se, kupiti fora odjeću, ponovno izaći u svijet.
Ponovno lagati svima o tome kako ste super.
Moja žena i ja bismo se večeras mogli posvađati oko istoga i ne bismo prekinuli.
Nećemo prekinuti jer nemamo tu opciju.
Možemo se posvađati najviše na svijetu, ali nećemo prekinuti.
Ja neću otići. Posvađam se i ne odem. Odem u smočnicu.
Odem u smočnicu i uzmem jedne kekse kupljene od izviđačica.
Pojedem jedan po jedan i buljim u svoj odraz u tosteru.
Počnem se osjećati tako odvratno da joj oprostim
sve što je rekla jer znam da vjerojatno ima pravo
jer je u braku s čudovištem koje je upravo stojeći pojelo 24 keksa.
Ne trebam fora odjeću, ne moram na šišanje.
Ošišam se kad mi ona to kaže.
Kupujem odjeću kad ona kupuje i podsjeti me da i meni treba.
Zato bračni parovi počnu sličiti.
„Odmah se vraćam, idem po tenisice.” „Čekaj malo.”
„I meni trebaju tenisice.”
„Da? Ideš sa mnom?” „Da, idem.”
„Idemo. Dan za tenisice!”
Odemo u Footlocker, sjednemo na odjel za vjenčane
i oni donesu tenisice koje nisu osmišljene za apsolutno nikakav sport.
Ne. Velike su, bijele i imaju čičak.
Dobre su za stajanje dok čekamo jedno drugo.
„Želiš i čarape?” „Čitaš mi misli.”
„Čarape, kratke hlače i tenisice. Nemojte ih pakirati, odmah ćemo ih navući.”
Izgledamo li dobro? Ne, ne izgledamo. To nije ni bit.
Bit je da jedno drugo učinimo neprivlačnim ostatku svijeta.
Ne trebamo samce pervertite koji gledaju naše fora tenisice
i upucavaju nam se. To bi nam upropastilo odnos.
„A seks, Tome? Što je sa seksom?”
Svi pitaju: „Jedna osoba do kraja života?
A seks?” Odrastite. Glupi seks.
Uzrok vaše svake glupe odluke?
Taj seks? Seks je zabavan, ali je poput vožnje.
Kad sam prvi put bio na vlaku smrti Space Mountain bilo je uzbudljivo.
Nisam znao što će se dogoditi.
Sad se vozim na Space Mountainu 22 godine.
Znam što će se dogoditi.
Zabavno je, ali na kraju ste zbunjeni, zlo vam je i trebate odspavati.
Nedavno sam bio u New Yorku i ljudi u hotelskoj sobi
pored moje su se seksali.
Glasno, u ritmu, veselo. Trajalo je 15-20 minuta.
Pomislio sam da je pandemija završila.
Zabavljali su se. Nisu prestali. Nastavili su.
Dvadeset pet, 30 minuta. Bez stajanja.
Trideset minuta bez stajanja. Nazvao sam ženu i rekao da joj dugujem ispriku.
Ni tada nisu prestali. 35, 40 minuta. Bez stajanja.
Nikad nismo 40 minuta. 40 minuta bez stajanja?
Ne. I da ubrojite večeru nismo došli do 40 minuta.
Ne bih to ni htio. 40 minuta? Makni se. Imam posla.
Gdje mi je mobitel?
Nakon sat vremena stavio sam čepiće u uši i plačući zaspao.
Ne želim znati ni da postoje.
Probudio sam se sljedećeg jutra u sedam i i dalje ih čuo.
U sedam ujutro! Čekaj malo.
To nisu ljudi. To su pornići.
Pornići. Tako mi je laknulo.
Ali onda sam se naljutio. Tko tijekom pandemije
prska uokolo poput Franka?
Muškarac. Odvratni muškarac. Grozno.
Neću osuđivati vas ni stadij vaše veze.
Jeste li samci ili u braku? Ne znam.
To je komplicirano, teško se snaći.
Nezgodno je. Spavate s nekim
koga ne poznajete. Hoćete li potrajati?
To će se promijeniti. Oboje ćete se promijeniti.
Imat ćete čudne hobije, raditi čudne stvari.
Izgledat ćete čudno. Promijenit će se.
Saznat ćete stvari o svojem partneru koje niste očekivali.
Upravo sam saznao da moja žena ne voli kad čitam.
Ne voli da čitam išta. Knjigu, časopis, kutiju od žitarica.
Ako vidi da čitam, ne pomisli: „Treba malo mira.”
Ne. Pomisli: „Dosadno mu je. Ispričat ću mu priču o poslu moje sestre.
Čita knjigu. Sigurno mu je dosadno.
Ispričat ću mu o novom ugovoru o najmu stana moje mame.”
Također voli pričati kasno navečer.
Kasno navečer kad legnem u krevet, spustim glavu na jastuk
i ugasim svjetlo.
Tada voli pričati o raku,
otmicama djece, kraju svijeta.
Kakve je god loše vijesti čula tijekom dana
posipat će ih po mojoj strani kreveta.
Dok ih ne izbaci i počne hrkati.
Čim ugasi svjetlo, kaže: „Danas sam razgovarala s tvojom mamom.
Zvučala je tako staro. Pitam se koliko vremena još imamo s njom.
Jesi li u zadnje vrijeme pomazio mačka? Ima tumor na vratu.
Carolin mačak dobio je tumor. Toliko je velik da izgleda kao da nosi šešir.
Jesam li spomenula da sam razgovarala s tvojom mamom?
Tko je stariji, ona ili tvoj tata?
Jedno od njih neće doživjeti Božić. Osjećam to.
Ne mogu vjerovati da naše kćeri uskoro odlaze na studij.
Strašno je pomisliti da će biti u blizini svih tih groznih muškaraca.
Vjerojatno ne groznijih od onoga što sada
rade na mobitelima u svojoj sobi.
Caroline su kćeri slikale svoje vagine
i stavljale ih na internet.
Misliš da i naše kćeri to sada rade?
Šest metara od našeg kreveta, preko obiteljskog paketa?
Razgovarala sam s tvojom mamom. Razgovarala sam s...”
A ja šest sati buljim u strop
čekajući da sunce izađe
kako bih popio kavu i pobjegao od te vražje žene s kojom spavam.
Ne bismo više trebali spavati u istom krevetu.
Ne stalno. Ponekad je zabavno.
Nadam se da ćete naći ljubav.
Nadam se da ćete imati sreće kao ja.
Ali to ne podrazumijeva doživotnu kaznu spavanja
u istom krevetu s partnerom do kraja života.
Bože. Kažem joj: „Gledaj, netko će večeras otići.
Netko će uzeti jastuk, izbaciti onog drugog
i bijesan otići usred noći.
Učinimo to u 22 sata uz pusu u obraz.”
„Volim te. Vidimo se ujutro.”
Neće. Drži se naše mlađe verzije.
Na početku i trebate biti u istom krevetu.
Mladi ste, seksualni, zaljubljeni.
Vodite ljubav triput u noći.
Zaspite u raznim pozama, s nečijim stopalom pred nečijim licem.
I tako dobro spavate.
Tako spavate osam sati u komadu.
Ujutro se probudite naspavani i zaljubljeni.
Pogledate se: „Ponovimo to.
Poseksajmo se ujutro.”
Tamo gdje ja živim to ne govorimo.
Ujutro smo prezaposleni optuživanjem jedno drugog
i svađanjem tko je kome upropastio spavanje.
„Ti si. Nešto nije u redu s tobom.”
„Ne. Trebaš liječniku.
Nešto je u tebi i pokušava izaći.”
Zapravo je vjerojatno problem u oboje jer imamo preko 40 godina.
Ako imate više od 40 godina, imate 50 % šanse
da se noću dobro naspavate.
Pedeset posto. Samo vi.
Pedeset posto šanse.
Jer polako umirete.
Vaše vas tijelo pokušava ubiti, a tehnologija vas drži na životu.
Pedeset posto šanse da ćete se dobro naspavati.
Ne zato što ste učinili nešto ludo, našmrkali se kokaina.
Ne. Zato što ste pojeli keks poslije 18 sati.
„Donna je na zabavi jela sir. Ne!
Tjedan dana neće disati kako treba!”
„Bob je popio tri piva. Dobro došli u Prdozemlju.
Pripremite se. Večeras nitko neće spavati.”
Moja žena ima mnogo toga. U snu škrguće zubima.
Toliko je ljuta da ih brusi do srži.
Ne pokušavaju saznati razlog tome,
nego joj daju štitnik za zube
i gurnu joj ga u usta poput igračke za pse.
Mjesečno potroši tri-četiri, poput bijesnog dabra.
Probudim se s komadima plastike po licu.
Plav je i svijetli u mraku.
Tako znam da ćemo se maziti.
Ako vidim kako neka plava stvar dolazi prema meni...
Onda ništa.
Ne večeras. Navukla je opremu.
Navukla je opremu, stavila štitnik, namazala se eukaliptusom
i uvukla u krevet neobrijanih nogu poput koalinih.
Poput ljutite koale koja pokušava zaigrati za Packerse.
Ustaje na zahod šest-sedam puta u noći.
Nisam znao da žena može imati uvećanu prostatu, ali ona je ima.
Kad hoda, gležanj joj krcka.
Čuje se!
Tijekom dana se ne čuje zbog puhalica za lišće i kamiona čistoće.
Uopće se ne čuje.
U tri ujutro je najglasniji zvuk koji ćete čuti.
Pokušava disati kroz štitnik.
Kao da mi je u sobi Darth Vader koji diše kroz pucketavu foliju.
Zato se i vi trebate vjenčati.
Čudno je biti čovjek, zar ne?
Čudno je to što proživljavamo.
Znam, i ja sam čovjek. Čudno je.
Ovdje smo da bismo se povezali s ljudima.
To je sve.
Sprijateljili se, izlazili, vjenčali se, napravili nove ljude.
Svi u koje se zaljubite, s kojima se povežete,
razlog su za brigu. Svaka je ljubav briga.
Čudan je život. Zato su svi na drogama.
Kad sam prvi put kćer odveo
liječniku, dok je bila beba:
„Nikad više neću spavati.”
Nikad nisam volio nekoga toliko i istovremeno se osjećao tako ranjivo.
Čudan je to život. Sve je bilo u redu, ali strašno.
Liječnik je rekao: „Sve je super.”
„Dobro.”
„Samo jedna stvar.” „Sranje. Što je?”
Odmah sam se počeo znojiti.
„Nije problem, ali glava joj je u pet posto.”
„Što to znači?”
„Znači da 95 % djece ima veću glavu od nje.”
„Molim?” „Da. Samo pet posto populacije
ima glavu malu kao vaša kći.
Ne vidite ih jer se u mraku
skrivaju po uličicama.”
„Molim?”
„Ništa strašno. Dođite na pregled svakih šest mjeseci.”
„Dobro.”
Odveo sam je kući.
Odveo sam je u sobu i počeo joj puhati u usta.
„Daj, rasti.”
Paničario sam dvije godine. Nisam imao zašto. Svima glave rastu.
Nikad ne vidite nekoga s glavom poput loptice za ping-pong
s čepom od boce kao šeširom. „Zdravo.”
Ne, svi imaju normalne glave.
Ne biste trebali od straha prestati voljeti.
Što ih više volite, manje se bojite. Samo nastavljate dalje.
Ionako ne znate što vaši najbliži planiraju.
Svi imaju tajne i svoje živote. Niste odgovorni za njih.
Čak i vaša djeca!
Moja je kći došla kući sa studija,
a ja sam rekao: „Odrasla si. Dobro došla kući.
Želiš vina uz večeru? Sad si odrasla. Dobro došla.
Želiš li vina?” „Ne, hvala. Ne pijem alkohol.
Ne volim ga.”
„Kako sam ja dobar tata!”
Rekla je: „Samo pušim travu.”
„Koliko dugo?”
„Od prvog razreda srednje.”
„Gdje?” Rekla je: „U svojoj sobi.”
Četiri je godine bila odlična učenica.
A napušena. U mojoj kući. Voljela je travu.
Evo u čemu je problem. Ja volim travu više.
Četiri je godine nisam pušio jer sam htio biti
dobar uzor svojoj djeci.
Četiri godine jeo sam samo
gumene bombone s melatoninom da bih osjetio nešto
i zaspao.
A ona je na drugom kraju hodnika pušila bong.
Moj je pravi cilj stvoriti dobre ljude.
Ima mnogo loših ljudi, mnogo dobrih ljudi.
Ne možemo promijeniti loše ljude,
ali možda ih možemo brojno nadmašiti stvarajući dobre ljude.
Trebalo bi biti lako.
Loši ljudi ne stvaraju sjajnu djecu. Ne, stvaraju lošu.
Vidite ih kako ruše stvari u restoranima, padaju u bunare.
Ne znam zašto ih uopće vadimo.
Tko pada u bunar? Ne dobro dijete.
Past će opet.
Promijeniti loše ljude trebalo bi biti lako, zar ne?
Trebalo bi biti lako. Zdravorazumski.
Život će vam biti bolji ako se smirite
i počnete se slagati s ostalima.
Znam da vas nije briga za druge, ali život će vam biti bolji,
manje stresan, ako se samo malo smirite.
Ne tražimo vas da radite išta dodatno.
Samo radite manje onoga što radite sada.
Počnite malim koracima.
Ne stavljajte testise na stražnji dio svog kamioneta.
Zašto to radite?
Što vam je? Zašto to radite?
Imam monovolumen pun djece i staraca.
Ne morate nam ih gurati niz grlo na autocesti.
Nije lako biti dobar. Morate raditi na tome. Vidim da ste vi dobri.
Ljudi koji dolaze na moje nastupe uvijek su dobri.
Svi vozite, pa znam da ste povremeno šupci.
Svi se spajaju u jednu traku, divan je dan.
Iznenadite sami sebe. Odjednom:
„Nema šanse, babetino. Nećeš se ugurati pred mene.
Osjećam da me gledaš. Neću te pogledati.
Ne danas, stara. Ne danas.”
Otkud to?
Moramo biti dobri prema ljudima u uslužnim djelatnostima.
Budite dobri prema njima. Mislite da vas žele usluživati?
Ne, nisi kraljica
jer si ušla u restoran.
Ne žele te usluživati. To im je posao.
Žele zaraditi novac, platiti stanarinu
i kupiti kokain na putu kući.
Bivši vam konobar poručuje
da budete dobri prema njima jer će vam inače polizati hranu.
Budite dobri prema ljudima u korisničkoj podršci.
Mislite da ti klinci u Indiji žele raditi te poslove?
Ne. Žele da im obitelji prežive.
Zamislite kako govore prijateljima da su dobili posao.
„Dobio sam posao.” „Kakav?”
„Pomagat ću Amerikancima da preko telefona poprave računalo.”
„Ne!”
„Ti ni nemaš računalo!” „Znam.”
„Jedva govoriš engleski.” „Znam.”
„Ubit će te.” „Sutra počinjem raditi.”
Podržavam djecu koja plaču u avionu.
Da. Sad sam na njihovoj strani.
Uvijek sjedim pored nekog biznismena koji se žali.
„Tko će ušutkati to vražje dijete?”
Čekaj malo. Ti šuti. Ti si muškarac.
Muškarac si, s dlakavim rukama i novčanikom.
Htio si biti u ovom avionu. Dijete ne želi biti ovdje.
Nijedno dijete ne želi biti na 9000 metara gdje mu je kostur pod pritiskom
kao boca vode Poland Springs.
Sjediti u razini guzica sa svima vama sredovječnim prdonjama
koji ga zaprašujete u hodu.
Ne. Tom djetetu nije ugodno.
I treba plakati u avionu.
Svi bismo trebali plakati u avionu.
Dijete je jedino iskreno u avionu.
Bit ću jasan, nisam baš obožavatelj djece.
Napravio sam dvoje i još mi se ne sviđaju.
Ne vjerujem nikome kome na glavi možete vidjeti otkucaje srca.
Tko ima beskorisne debele noge na kojima ne može stajati.
Ne, ne sviđaju mi se. Ali ako plaču, nije im ugodno.
U crkvi, u restoranu ili avionu. Pustite ih da plaču.
Prerano ih vodite sa sobom. Zašto biste ih vodili svugdje?
To su bebe. Ostavite ih kod kuće. Tamo su sretne.
Kod kuće, gdje su 22 stupnja, oni su goli i na prsima imaju čips.
Jedu iz mačje zdjelice. To su sretne bebe.
Morate izaći i na glavu joj staviti veliku roza mašnu
kako bi je prestali zvati dečkićem.
Izgleda kao dečko. Još nije gotova.
Izgleda kao muško. Izgleda kao sredovječni muškarac koji radi u luci.
Dajte joj jednu godinu, pustite da se oblikuje pa je onda provozajte.
Žalite se o bebama koje imaju
vlastita mjesta u poslovnoj klasi. Poslušat ću vas.
To bi trebalo biti ilegalno.
Mnogo putujem. To je teško podnijeti.
Kad ne dobijem bolje mjesto i u ekonomskoj sam klasi
između dvojice sumo-hrvača u trenirkama
koji šest sati jedu perece kao bogomoljke.
A beba stoji gola na mojem mjestu, pije mimosu
i pokazuje mi prosti prst kroz zavjesu.
To je teško podnijeti.
Shvaćam da se naljutite na bebe kad čujete da plaču u avionu.
Bojite se. Biznismen se boji. Svi se bojimo.
Strašno je gore. Strašno. Strašno je.
Nismo daleko odmakli od djece koja smo bili.
Preplašite se, čujete poziv upomoć i još se više uznemirite.
Zato je bilo lijepo dvije godine biti kod kuće. Osjećali ste se sigurno.
Dobili ste iluziju da kontrolirate svemir. A ne kontroliramo.
Kod kuće barem znate gdje je toaletni papir i kamo idu žlice.
Čim putujete, doživite neizvjesnost.
Sjajno sam se zabavio s vama.
Bilo je divno iskustvo. Sve vas volim,
ali doći ovamo bilo je grozno.
Čim dođete do sigurnosne provjere, postanete trećašić
na kojeg viče ravnatelj.
Čim izađete iz kuće i dođete na provjeru, dignu vaš kovčeg.
„Čiji je ovo kovčeg?” „Sranje. Moj.”
„Imate li unutra vode?” „Možda.”
„Vi ste budala.” „Ne, znam ja svašta.”
Kad dođete do hotela, još neizvjesnosti.
Kako funkcionira ključ? Dizalo?
Daljinski? Termostat?
Čija je ovo kovrčava kosa?
Kako se pali svjetiljka? Kako se pali jebena svjetiljka?
Zašto ima toliko svjetiljka? Nikad ne mogu naći prekidač.
Je li na dnu, na cijevi? Je li na lančiću? Gdje je prekidač?
Jeste li ga stavili na kabel, ispod stola? Bezdušni kujini sinovi.
Ja sam stranac u nepoznatom gradu koji pokušava preživjeti.
A ovo je najlakše putovanje.
Sam s malim kovčegom. Možete putovati i s obitelji.
To je pakao. Obiteljski odmor? Ne radite to.
Ne radite to. Obitelj je loša organizacija.
Jedva funkcionira kod kuće.
Zašto biste je vodili nekamo?
Ja sam uvijek glup.
Mislim da ćemo se zabaviti kad dođemo nekamo.
Putovanje će biti pakao, ali kad dođemo, imat ću vremena za sebe.
Ne, budalo!
Bit ćeš u čudnoj reality-emisiji s preprekama
kakve nisi mogao ni zamisliti. Doći će niotkuda.
„Ženu ti je upravo meduza ubola u vaginu. Kreni!”
„Punica pokušava razgovarati s konobarom na španjolskom
i baca rasističke komentare. Kreni!”
Lo siento, lo siento.
„Tvoje je najmlađe dijete usred noći dobilo osip.
Bolnica ne radi još satima. Što ćeš učiniti?”
Što ću učiniti?
Izvadit ću prljavi antihistaminik s dna ruksaka,
maknuti dlaku s njega, dati joj ga,
spremiti je u krevet i nadati se da će se ujutro probuditi.
Nisam liječnik. Ja sam pijani otac na odmoru.
Šokantno, ali ni djeca ne žele biti ondje.
Nijedno dijete ne želi biti zarobljeno u hotelu s polugolim roditeljima.
Samo ga njih dvoje mogu dovesti u nevolju.
Cijelo djetinjstvo pokušavate pobjeći od roditelja.
Skrivate se u kućicama na drvetu, hrpi lišća, spavate kod prijatelja.
Prijatelji i ja igrali smo se u kanalizacijskoj cijevi.
Cijevi koja je izmet cijelog grada dovodila do jezera.
Da, tamo smo se igrali, u gradskoj cijevi za govna.
Obožavali smo to jer smo znali da nas roditelji nikad
ne bi tražili u cijevi za govna.
„Toma dugo nema. Misliš da je u cijevi?”
„Ne.”
U cijevi za govna je strašno.
Unutra su bili duhovi i klaun iz filma Ono.
Bilo je strašno.
Ali radije bih bio u cijevi nego sjedio u hotelskoj sobi
na rubu kreveta čekajući sat i pol
da tata izađe iz kupaone.
„Kakvi su to bili zvukovi?
Zvučalo je poput medvjeda koji kopa po kontejneru punom balona.”
Jedan sat poslije izađe i kaže: „Da sam na tvom mjestu, ne bih ulazio.”
„Ali moram. Nemam kamo drugamo.”
Morao bih proći kroz otrovnu maglu.
„Zašto ovdje smrdi kao u staroj trgovini kućnim ljubimcima?”
Stao u čarapama u vodu. „Što je radio?”
To je djetinjstvo, zar ne?
Kad si zapeo u čarapama negdje gdje ne želiš biti.
Teško je biti dijete, zar ne? Kao da ste talac.
Osamnaest godina vas uokolo vuče dvoje otmičara.
Nemate novca ni dokumente. Osamnaest godina.
Ne možete donositi odluke.
„U auto.” „Kamo idemo?”
„Rekao sam, u auto!”
Puno vam hvala na dolasku.
Bili ste sjajni. Puno vam hvala.
Iskreno, puno hvala. Čuvajte se.
Čuvajte se i vidimo se sljedeći put. Hvala.