Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Dámy a pánové!
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOM PAPA TO JE DEN!
Přivítejte Toma Papu!
Díky moc.
Podívejme na vás.
Podívejme, ještě žijete. Dobrá práce.
Jsem na vás hrdý.
Moc vám za to děkuji.
Jsem rád, že jsem tady. Budeme se bavit, doufám.
Říká se, že je vzrušující doba. A je to tak.
Podle některých je děsivá. S tím nesouhlasím.
Je to vzrušující doba.
Když se mění všechna pravidla, můžeme si dělat, co se nám zachce.
Pojďme třeba unášet miliardáře.
Proč by ne? Máme hodně problémů. A pět lidí má všechny peníze.
Pojďme si pro ně. Kdo nás zastaví?
Přál bych vám být miliardáři. Dobrá práce.
Dřeli jste, změnili jste svět.
Můžete být miliardářem na 24 hodin.
A jestli do rána nezačnete rozdávat chudým,
přijdeme si pro vás.
Dovedete si představit miliardu dolarů? O tom se nám ani nesnilo, že?
Jeden člověk, miliarda dolarů.
Dřív mě trápily velké sny a vysoká očekávání.
Teď už ne.
Tohle je ono, přátelé. Tohle je ono. Už se to děje.
Dokázali jste to. Dobrá práce.
Tohle je ono. Fakt.
Já jsem spokojený s každým dnem, kdy nemusím resetovat jméno ani heslo.
To byl skvělý den.
Na světě není nic horšího, než když se chcete bavit
a zabrání vám jméno a heslo.
Není nic horšího.
Vím, že na světě jsou války a občas nějaký požár, ale pro nás...
pro nás...
není nic horšího.
Není to jako kdysi, jako v pohádkách a v knížkách,
když potřebujete kouzelné slovo, vydáte se za dobrodružstvím,
dostanete za to něco úžasného.
Potřebujete heslo, abyste prošli branou,
dostali se do temného lesa, skamarádili se s mluvícím havranem,
bojovali s démony vrbovým proutkem a pak dostali heslo.
A dveře se otevřou, jedete na jednorožci
až ke kouzelníkovi, který vám dá zlaté mince a sexuální výhody.
Nedostaneme nic z toho, ani když vyléváme srdce do našich zařízení
tři hodiny v kuse, prozradíme všechna rodinná tajemství,
jméno matky za svobodna, s kým se vyspala na střední škole,
a zahrajeme si hru na poznávání obrázků jako ve školce.
Je na obrázku stopka?
Jsou na obrázku popeláři? Je tam moje mrtvá babička?
Pošlou hromadu kódů na e-mailové adresy,
ke kterým taky nemáte heslo.
A pak konečně získáte heslo.
A sexuální uspokojení od kouzelníka? Ne.
Co dostaneme? Co dostaneme? Můžeme si objednat v aplikaci pizzu.
Kdybych se tak odhodlal někomu zavolat už před třemi hodinami...
a objednal si po telefonu.
Ale mám teď z lidí strach.
Nevím, na co se mě šestnáctiletý manažer Pizza Hut může zeptat,
ale bude to děsivé.
Nedá se tomu vyhnout. Všechny nás mění,
vtahují do metaversu, dělají z nás roboty právě teď.
Pamatujete si sami sebe před těmito zařízeními úplně jinak?
Vzpomenete si, když odejdete z domu bez telefonu.
Necháváte někdy telefon doma?
Omylem, samozřejmě. Záměrně by to nikdo neudělal.
Ale prožít celý den bez telefonu?
To je ale skvělý den.
Hned co překonáte pláč a návaly a...
tahání za nohavice cizích lidí s prosbou o pomoc.
Jakmile se přes to přenesete, čeká vás kouzelný den.
Zabýváte se vlastními myšlenkami, jen tak si přemýšlíte.
Páni, takhle se musel cítit Benjamin Franklin,
jen tak se procházel, myslel na draky a bonbony a syfilis.
Nedá se tomu uniknout. S tím je svět tak snadný.
Umíte si představit cestování bez telefonu?
Zítra odjedete, pojedete na letiště,
nastoupíte do letadla a na tři dny necháte telefon doma?
Děsivá představa. Jak byste se dostali na letiště?
Dobrá otázka. Jak jste se dostali na letiště?
Uber teď odpovídá na kouřové signály?
A co když dojedete na letiště a změní vám let nebo gate?
Jak se to dozvíte?
Nedozvíte se to.
Budete se toulat letištními halami až do skonání.
Zemřete na letišti na podlaze před Hudson News,
obchodem plným věcí, co by vás zachránily, kdybyste použili Apple Pay.
To by byl pěkný konec příběhu.
Nebo ne? Když zemřete, půjdete do nebe
a řeknou vám: „Nechtěli jsme vás pouštět, ale tak jste se snažil.“
„Pojďte dál. Vítejte v nebi. Gratulujeme.“
„Jaké je vaše jméno a heslo?“
Já ho nemám.
Pamatujete dva roky zpátky, kdy nám zakázali vídat rodinu?
Pamatujete si to? Nedělejte to. Nechoďte domů.
Zabijete svou rodinu vlastním obličejem.
Ne. Žádné svátky, letos ne. Zůstanete doma.
Zabijete vlastní mámu svým dechem.
Dva roky, žádná rodina. Božíčku. To byly časy.
Všichni jsme měli tu stejnou výmluvu.
Chtěl bych jet domů, ale nesmím.
Letos se budu na Díkuvzdání bavit s kamarády.
Páni. Rodina je požehnání.
Je to požehnání, že máte rodinu, ale to ji nedělá snesitelnější.
Zrovna jsem se viděl s rodiči. Proboha. Začínají být trapní.
Táta zrovna koupil mámě takovou tu vražednou
masážní pomůcku.
Viděli jste to někdy?
Je to nový mučící nástroj,
co prodávají starým lidem, aby to na sobě zkoušeli?
Žádné testování, žádná licence, žádné školení.
Táta to namířil mámě na rameno a zmáčknul spoušť.
Nebylo to dobré. Nebylo to dobré.
Jen jí to vcuclo kůži jako těsto na palačinky.
Nemohla se vyprostit. On to neuměl vypnout.
Vypadala jako šarpej v automyčce.
Jo, mělo to grády.
Vykuchalo jí to klíční kost a taky lopatku.
A všechny její vnitřnosti jsou teď venku.
Miluju je k smrti. Opravdu.
Ale co to děláme našim staroušům?
Měli bychom je chránit. Proč jim říkáme,
že toho dokáží víc, jak postupně stárnou?
Tak to přece nefunguje.
Nepřidávejte si položky na seznam přání po sedmdesátce.
Co jste nestihli do 70, to nemusíte dělat.
Máma sleduje televizi, vnucují jí nápady,
vidí všechny ty aktivní staré lidi:
„Budeme s tátou cestovat.“
„Vydáme se s tátou na cesty.“
„Je čas začít cestovat.“
Ne.
Bojíte se schodů.
To není čas na stopování po Evropě.
Máte kotníky jako lízátka.
Táta potřebuje tři pokusy, aby vyšel rampu do Starbucks,
nabírá rychlost, jen aby proletěl dveřmi
a zapomněl, kde vlastně je.
Pustí se do baristy, protože jeho auto ještě není hotové.
„Nic nevíš. Jsme s tátou aktivní.“
„Půjčíme si dvojkolo.“
„Ubytujeme se v hotelu. Půjčíme si dvojkolo.“
Nedělejte to.
Dvojkolo po sedmdesátce by se mělo jmenovat dvojí sebevražda.
Dva lidi, co spolu nevychází a neví, kam jedou,
co zatáčí na opačnou stranu, by neměli jezdit na dvojkole.
Měli by jet na voze.
Měli byste sedět na voze, budeme vás tahat kolem,
můžete krmit kachny.
A budeme vás mít ve čtyři zpátky včas na váš program.
A oni se rozčilují, když jim chci pomoct,
Když jim dávám rady a chci je chránit.
Začnou se bránit. „Neříkej nám, co máme dělat.“
„Jsme tvoji rodiče. Stvořili jsme tě.“
Díky, že jste mě vynalezli. To bylo od vás hezké.
Ale věci se změnily.
Věci se změnily. Můj mozek je nedotčený.
Dneska ráno jsem nestrčil houbičky do toastovače.
Těším se, až mi děti budou pomáhat.
Mám dvě dcery. Už teď mi pomáhají.
Jsem za to rád. Často nedělám věci dobře.
Nemusí vědět, že je to proto, že jsem opilý nebo zfetovaný.
Ale někdy jsem zmatený.
„Tati, ten sporák má ještě hořet?“
„Ne.“
„Ne, vařil jsem večeři před hodinou.“
„Ten hrnec bude třeba odmočit.“
„Dáme mu trochu jaru. Vrátíme se k němu ve středu.“
„Tati, to byla stopka.“ „Ještěže jedeme tak rychle.“
„Podrž mi brko. Otočím to.“
„Neříkejte to mámě.“
Mohly by u toho být milejší.
Není nic horšího než puberťačka, která jde po vás.
Nejhorší věc na světě, jsou chytré,
prohnané a těší se z vašich chyb.
Je to znepokojující.
Moje dcera přišla do kuchyně.
„Snažíme se vedle dívat na film
a slyšíme, jak dýcháš.“
„Dobře. Tak já přestanu.“
Přestanu dýchat, přestanu tu žít, přestanu žít úplně. Co vy na to?
A ona si se sestrou plácla a dál se dívaly na Avengers.
Druhé dceři je 16, zírala na mě u snídaně.
Děsivé. Nepodívala se mi do očí od šesti let.
„Nelíbí se mi, jak žvýkáš müsli.“
Jak žvýkáš müsli? Co to má sakra znamenat?
Je to müsli. Je to velké a křupavé.
Musím to rozžvýkat. Jinak mi to protrhne tracheu.
Jak jíš müsli ty? Prostě ho polkneš jako had?
Ďáblovo dítě?
To je mimochodem ta stejná dcera,
která bez mého povolení, mého vědomí,
během pandemie šla a adoptovala zachráněného mopslíka.
Mopse! Vyplnila všechny papíry sama a prostě přišla s mopsem.
Jestli nevíte, co je mops, oni tvrdí, že je to pes.
Není.
Má tlusté, kulaté, chlupaté tělo jako krocan,
čtyři tenoučké nožky, které vypadají, že to tělo rozhodně neunesou.
Psi mají tlapy.
Mopsi mají dlouhé dámské prsty s luxusními otisky na nehtech.
Někteří mají čtyři, někteří tři, někteří dva jako slepičí pařát.
A obličej osmdesátníka s artritidou.
Oči vypadají, jako že patří k úplně jinému zvířeti.
Vypadá to, jako by Bohovi u stvoření došly mopsí oči
a řekl: „Dáme mu kravské oči. Uvidíme, co to udělá.“
Nedopadlo to dobře.
Ten chudáček má dvě vypoulené věci, které mu čouhají z lebky.
To víčko se ani nemůže zvednout a tu bulvu zakrýt.
Co jsme ho měli, nezavřel oči.
Jen trpí a 24 hodin denně chrápe.
„Spí zrovna teď? Jsme na procházce.“
Zajímavost.
Zajímavost. Když mops spadne do bazénu, okamžitě se potopí.
Ukázalo se, že když máte hlavu z kusu betonu,
půjdete hlavou napřed až ke dnu.
A pořád chrápe, pořád chrápe. Na obou stranách jdou bublinky.
Myslím, že ani neví, že je v bazénu.
Asi si myslí, že je v části zahrady
a rozjel se mu zelený zákal.
A nejlepší na něm je, že se jmenuje Frank.
Je to vtipné, když na něj křičíte,
jste jako ve filmu se Sinatrou.
„No tak, Franku. Musíš to dělat?“
„Změnil ses, Franku. Změnil ses.“
Jak jsem říkal, je čistokrevný, čistokrevný nalezenec.
Našli ho v ulicích Downey v Kalifornii.
Jestli neznáte Downey, je to jako tady, ale o dost bodavější.
Proč se Frank toulal ulicemi Downey v Kalifornii?
Buď je s ním něco špatně, nebo utíkal před zákonem.
S Frankem je něco špatně. S Frankem je něco hodně špatně.
Frank čůrá, kudy chodí,
venku nebo vevnitř, kdy se mu zachce, Frank močí.
Zjistil jsem to díky ultrafialové lampě z Amazonu.
Ano. Nikdy jsem ho při tom nepřistihl.
Vždycky jsem viděl, jak jde chodbou na svých dámských nožkách
s podezřelým výrazem vypoulených očí.
Nikdy jsem ho nepřistihl, ale pořídil jsem tu lampu
a prošel s ní dům. Zdevastoval mi dům.
Zničil ho. Hlavně moji kancelář, zneuctil ji.
Napřed jsem nic neříkal. Napadlo mě: „Co když jsem to byl já?“
Po podrobném ohledání to byl Frank. Bylo to hodně nízko.
A co s tím? Napřed jsem se rozčílil. „Jak to vyřešit?“
Nechám otevřené zadní dveře, kdyby si chtěl jít zaplavat?
Pak jsem se zamyslel.
„Ne, je potřeba ho zkontrolovat.“
Možná je s ním něco špatně, má problém s močovým měchýřem.
Nevím, co se děje v mopsech s výjimkou odměn.
Možná má zánět močových cest.
Vzal jsem ho k doktorovi, je zdravý jako řípa.
Zkontroloval všechno.
S močovými cestami nic nemá. Žádnou infekci.
Podle doktora je Frankův problém to,
řečeno lékařsky, že je dement.
Ví, co dělá, a bude v tom pokračovat,
zatímco se mi vysmívá do očí.
Tak jsem zase otevřel Amazon, který má odpověď na všechno,
a našel jsem plenky pro mopsíky.
Na Amazonu se dají koupit.
Vím, že je to ubohé. Ani nevypadají jako plínky.
Vypadají jako ortéza na suchý zip, co nosí stěhováci
poslední rok před důchodem. Prostě mu visí u zadku.
Vypadá to, že to nic nedělá, ale ten ischias ho sakra trápí.
Z respektu k Sinatrovi jim neříkám plínky. Říkáme jim kalhoty.
„No tak, Franku. Budeme mít hosty. Mohl by sis dát kalhoty?“
„Pro všechno na světě!“
Přiznám se, že to bylo divné, dávat psovi kalhoty.
Nezdálo se to správné ani přirozené.
Ale pak jsem se zamyslel, co ti psi za poslední roky dokázali.
Když jsem byl dítě, pes byl pes.
Byl venku na dvoře, přivázaný ke stromu.
Když jste někam šli, čekal, až se vrátíte.
Mohla to být hodina, den, mohl to být rok.
Pes na vás počkal. Nikdy jsem neřekl tátovi:
„Můžeme si vzít psa s sebou na dovolenou?“
Přivázal by vás k vedlejšímu stromu.
A podívejte, čeho ti psi dosáhli. Potkávám je všude.
Sami se ubytovávají v hotelech.
Vídám je v drahých restauracích pít martini,
nastupují do letadla na Hawai.
Nevím, jak jste to dokázali, psi, ale dokázali jste to.
Jste součástí světa lidí. Dokázali jste to. Gratuluju.
A když už jste tady, vytáhněte si jazyk ze zadku a rozhlédněte se.
Všimnete si, že všichni mají kalhoty,
protože víme, jak naše koule vypadají a zarýváme je.
Nevím, jestli jste někdy viděli mopsí penis.
Vypadáte, že jste toho v životě viděli dost.
Možná jste byli v base. Nevím, co vedete za život.
Jestli jste ho neviděli, pak si to vygooglete.
Všichni si to po představení vygooglete. V soukromém prohlížeči.
Počkejte, až to uvidíte. Je to divné, pokroucené,
pokryté různobarevnými hrubými chlupy.
Sleduje vás to po pokoji, když jdete kolem.
Vypadá to jako něco, čím by vás polechtal ďábel.
Dej si prosím kalhoty.
Ale bez ohledu na to, jak jsou mopsi odporní, my jsme horší.
Lidé jsou horší.
Myslel jsem, že budeme lepší, po tom, čím jsme prošli.
Myslel jsem, že budeme čistotnější, způsobnější. Ale ne!
Nechutní jako kdysi. To jsme. Je to hrůza.
Kašlání je zpátky. Projděte se letištěm.
Všichni se tam promenádují jako lachtani.
Nikdo si nezakryje pusu. Prskají na celé zástupy lidí.
A v letadle jsem viděl chlapa stříhat si nehty.
Ano. Díky. Díky. Proč?
Proč u sebe vůbec máte kleštičky na nehty?
A v druhé kapse máte co? Použitou zubní nit a toaleťák?
Co máte za problém?
Vrátili se k neustálému odplivávání,
chlap si klidně odplivne přímo před vás na chodník.
Tyhle velké, nechutné flusance z tenkého střeva přímo po větru.
Za chvíli by to vyšlo druhou stranou.
A tenhle chlápek si řekl: „Ne, vezmu to ven vrchem.“
Lidi by to rádi viděli.
A pak to přistane na chodníku jako mimozemská placenta.
Má to oči, tlukot srdce a pocity.
Odplazí se do kanálu, aby se tam vesele množil.
A odtud vznikl COVID.
Nedělám si legraci. Takhle vznikl.
Všechny tyhle věci dělají muži. Tohle dělají muži.
Nikdy jsem neviděl ženu, co by smrkala do vzduchu bez kapesníku.
To dělají chlapi. Vím, že se to snažíme rozluštit.
Byl to netopýr? Byl to klokan? Bylo to v laboratoři?
Nevím. Ale jedno vím jistě.
Jeli v tom chlapi.
Však víte.
Však víte, někdo se vsadil s kamarádem,
že udělá něco divného s netopýrem o 10 dolarů.
A šli do uličky vedle laboratoře,
hlouček dalších chlapů ho povzbuzuje.
A teď už budeme navždycky nosit roušky.
Nemůžeme si pomoct. Chlapi. Jsme hrozní. Chlapi jsou hrozní. Jsme hrozní.
Jsme nechutní. Každý z nás močí na vlastní zahradě.
Močí na vlastní... Že? Ano.
„Ne, Tome, můj chlap ne.“ Ano, i tvůj chlap.
Za to vám ručím, že když se nedíváte, za zahradním lehátkem, za grilem.
Klidně do grilu, když je zapálený.
Jo, protože to dělá srandovní zvuk.
Zamyslete se, kolik je na světě nepříjemností proto,
že tam chlapi byli první, udělali něco hrozného
a pak museli změnit pravidla.
Proč nemají na benzínce otevřené záchody?
Proč vám dají klíč na řetězu přidělaném k pneumatice?
A musíme to tahat po budově jako egyptští otroci.
Proč? Protože tam byli chlapi. Děsní chlapi co dělají děsné věci.
Hrají si na záchodě jako ptáci v kašně.
Strkají penisy do sušáku na ruce.
Ano. Myslíte si, že to nedělali, když zavedli tyhle sušáky?
Přesně tohle dělají.
Vím, že dámské záchody taky nejsou za odměnu.
Ne kvůli tomu, co tam děláte.
Ale když se nedíváte, vkradou se tam chlapi
a používají i vaše sušáky na ruce.
Ale ať jsme sebenechutnější, a tomu nebude žádný chlap odporovat,
děláme vám dobře.
Chlapi vám dělají dobře. Děláme vás silnějšími.
Posilujeme vaši imunitu. Myslíte si, že to celé bylo špatné?
Bylo by to horší, kdyby si chlapi nehráli s koulema
a pak nesahali na všechny kliky ve městě.
Takže nemáte zač.
A další věc, co chlapi mají, a nechápu,
proč to ženské nemají, zdá se to zpátečnické,
je neuvěřitelné množství sebeúcty a sebevědomí
nezaložené na ničem reálném.
Ať jsme sebehorší, každý chlap si myslí, že by ho každá vždycky chtěla.
Chlap se vyčůrá na zahradě a projde dveřmi s myšlenkou: „Ona mě chce.“
A přesto jsou ženy nejkouzelnější a nejkrásnější stvoření na planetě,
vznášejí se na zemi jako bohyně z cukrové vaty,
plné života a lásky
a krásy a sebepochybností.
Vypadám tlustá? Vypadám stará? Mám děsné vlasy. Děsné oči. Děsný zadek.
A při tom všem máte vedle sebe malého orangutana.
Který se ani nedívá do zrcadla.
Prototyp chlapské marnivosti se projevuje v létě.
V létě v každém městě uvidíte pána, osmdesátníka,
jak chodí po ulici v tílku, nebo hůř, úplně bez trička.
Promenáduje se po chodníku
jako prošlé grilované kuře.
Žádná svalová hmota, jen dvě kostnatá kuřecí křidélka.
Lékořicové bradavky se houpají ve větru.
Zlaté řetězy cuchají jeho strašidelné pavoučí ochlupení.
A nestydí se balit mladé holky.
Bože, nechápu, že nás vy ženy necháte po sobě vůbec lézt.
Nechápu. Já bych byl určitě lesba.
Obě moje dcery jsou heterosexuální. Říkám jim: „Soustřeďte se, máte čas.“
Nemusíte to dělat.
Já nejsem lesba.
Jsem ženatý heterosexuál.
Jsem ženatý se stejnou ženou už 22 let.
Díky.
Nevíte, čím si procházím.
Ne, je skvělá. 22 let. Je nejlepší. Miluji ji k smrti.
Nebudu se navážet do manželství.
Věřím v manželství. Protloukat se životem není med.
Když najdete někoho, s kým se tím probojujete,
je to skvělé. Může vám to zpříjemnit život.
Když najdete správného člověka a snížíte svá očekávání
ohledně toho, co z toho budete mít, čeká vás šťastné manželství.
Nemyslete si, že to snižuji, když mluvím o nižším očekávání.
Myslím, že proto se lidi rozvádějí.
Příliš vysoké očekávání od toho, co jim tenhle jeden vztah přinese.
Není toho tolik.
Netlačte na to tolik.
Jděte do toho s očima otevřenýma. Nebuďte hloupí. Buďte chytří.
Mám kamaráda, který přemýšlí o svatbě.
Je to hlupák. To jak mluví, je to blbec.
Už je s ní pět let a říká věci jako:
„Je hezká, víš, její rodina je v pohodě.“
„Je chytrá, ale nevím, jestli je dost sexy.“
„Tak nevím, bavíme se o manželství. Je dost sexy?“
Jsi snad zhulenej?
Bavíme se o manželství na celý život.
Je fuk, jestli je sexy, kvůli tomu si ji nebereš.
Chceš silnou ženu. Nechceš supermodelku.
Chceš někoho, kdo unese druhou stranu gauče.
Aniž by si musel vyndat cigaretu z pusy.
Takovou si chceš vzít.
Ne. To je pozitivní.
Jestli žijete v manželství, vy dnes tady, je to pro vás skvělý večer.
Skvěle se bavíte. Nikdo na vás netlačí. Jste ženatí.
Může vám být fuk, jestli se váš partner baví.
Proto tady nejste. Nechte na hodinku mluvit někoho jiného.
Je to snadné.
Jestli randíte, jestli jste sem vzali někoho na rande,
bude to pro vás těžký večer.
Dá to hodně práce. Záleží vám na tom, jak se budou mít.
Chcete, aby byli šťastní. Je to velký tlak.
To mi na randění vadí.
Jestli se dneska cestou domů pohádáte,
možná kvůli něčemu, co se chystám říct,
jestli se dneska pohádáte,
celý vztah může šmahem skončit.
Dnes večer. Můžete to dneska skončit.
Protože máte tu možnost. A to je hrozná možnost.
Protože když odejdete, můžete si odnést
svůj notebook a všechny nabíječky.
Nechat se ostříhat, nakoupit si hezké oblečení a vrátit se do světa.
Zase lhát všem okolo sebe o tom, jak jste skvělí.
Se ženou se můžeme pohádat stejně a přitom se nerozejdeme.
Neodejdeme, protože nemáme tu možnost.
Může to být nejhorší hádka na světě a stejně neodejdeme.
Nikam nejdu. Pohádám se a neodejdu. Zavřu se do špajzky.
Zavřu se do špajzky a vezmu si balíček sušenek,
sním je jednu po druhé a budu u toho zírat na svůj odraz v toastovači.
Dokud se nebudu cítit tak odporně,
že jí odpustím to, co řekla, protože vím, že měla asi pravdu.
Protože má za manžela monstrum, co zrovna ve stoje pozřelo 24 perníčků.
Nemusím si kupovat hadry, nemusím se nechat stříhat.
Ostříhám se, až mi řekne: „Nech se ostříhat.“
Koupím si oblečení, až mi řekne, až mi připomene, abych si ho koupil.
Proto manželé vypadají tak podobně.
„Hned se vrátím, jdu si pro tenisky.“ „Počkej.“
„Taky potřebuju tenisky.“
„Opravdu? Chceš jít se mnou?“ „Jo, chci jít taky.“
„Pojďme, teniskový den.“
A jdeme k Baťovi a sedíme v sekci pro manžele
a přinesou nám tenisky, které rozhodně nejsou určené na sport.
Ne, jsou masivní, jsou bílé a jsou na suchý zip.
Jsou dobré na stání, zatímco na sebe čekáme.
„Chceš i ponožky?“ „Ty mi čteš myšlenky.“
Ponožky, kraťasy a tenisky. Ani je nebalte. Hned si je dáme.
Vypadáme dobře? Ne. Nevypadáme dobře. Ale o to nešlo.
Cílem bylo, abychom vypadali pro zbytek světa nešukatelně.
Nepotřebujeme, aby se nějaký svobodný perverzák díval na naše boty
a chtěl nás balit. Zkazilo by nám to to, co máme.
„A co sex, Tome? Co sex?“
Všichni se ptají: „Jeden člověk na zbytek života?“
„A co sex?“ Proberte se. Hloupý sex.
Důvod všech vašich hloupých rozhodnutí?
Ten sex? Sex je sranda, ale je to jízda.
Když jsem byl na horské dráze poprvé, byla to rozhodně sranda.
Netušil jsem, co mě čeká.
Jezdím na horské dráze už 22 let.
Vím, co se stane.
Je to zábava, ale nakonec jsem zmatený, je mi zle a chci si lehnout.
Když jsem byl v New Yorku, lidi v hotelovém pokoji
vedle mě měli sex.
Hlasitý, rytmický, radostný. Trvalo to 15, 20 minut.
Říkal jsem si: „Pandemie asi skončila.“
Bavte se. Nepřestali. Pokračovali.
25, 30 minut bez přestání. Ani jedna přestávka.
Třicet minut v kuse. Volal jsem ženě: „Musím se ti omluvit.“
Nepřestalo to. 35, 40 minut. 40 minut nepřetržité akce.
Nikdy jsme nevydrželi 40 minut... 40 minut v kuse?
Ne, mohli byste přidat večeři. 40 minut jsme nedosáhli.
Ani bych nechtěl. 40 minut? Slez ze mě. Mám práci.
Kde mám telefon?
Po hodině jsem si dal špunty do uší a proplakal se ke spánku.
Nechci ani vědět, že takoví lidé existují.
Vzbudil jsem se v 7 ráno a pořád jsem to slyšel,
v 7:00 ráno! Tak počkat.
To nejsou lidi. Je to porno.
To je porno. Spadl mi kámen ze srdce.
Ale pak jsem se naštval, kdo může po skončení pandemie
stříkat kolem sebe jako Frank?
Chlap. Nechutný chlap. Hrůza.
Podívejte, nebudu vás hodnotit, ať jste na tom ve vztahu jakkoliv.
Svobodní nebo ženatí? Nevím.
Tyhle věci jsou složité a těžko se v nich orientuje.
Je to těžké, vyspíte se s někým neznámým,
půjdete do dlouhodobého vztahu?
To se změní. Oba se změníte.
Začnete mít divné koníčky, dělat divné věci.
Budete vypadat divně. Změníte se.
Zjistíte o partnerovi věci, které jste nečekali.
Nedávno jsem zjistil, že manželka nemá ráda, když si čtu.
Nemá ráda, když si čtu. Knihu, časopis, krabici od müsli.
Když mě vidí číst, neřekne si: „Asi potřebuje klid.“
Ne, řekne si: „Nudí se. Musím mu říct, co zažila sestra v práci.“
„Čte si knížku. Musí se hrozně nudit.“
„Povykládám mu o nájemní smlouvě mojí matky.“
Další chvíle, kdy ráda mluví, je pozdě v noci.
Pozdě v noci, když vlezu do postele, položím hlavu na polštář
a zhasnu světlo.
To si pak ráda povídá o rakovině,
o unášení dětí nebo o apokalypse.
Všechny špatné zprávy, co za den nasbírala,
mi vysype na mou stranu postele.
Dokud si neuleví a nezačne chrápat.
Jakmile zhasne světlo: „Dneska jsem mluvila s tvou mámou.“
„Zněla hrozně stará. Nevím, kolik jí ještě zbývá času.“
„Hladil jsi naši kočku? Má na krku nádor.“
„Kočka od Carol má nádor. Je tak velký, že vypadá jako klobouk.“
„Říkala jsem ti, že jsem mluvila s tvou matkou?“
„Kdo je starší? Tvoje matka nebo otec?“
„Jeden z nich se nedožije Vánoc. Cítím to.“
„Nemůžu uvěřit, že naše dcery už půjdou na vysokou.“
„Děsí mě představa, že budou ve světě se všemi těmi děsnými chlapi.“
„Není to ale o nic horší než to,
co zrovna dělají na telefonech u sebe v pokoji.“
„Dcery od Carol si fotily své vagíny
a dávaly ty fotky na internet.“
„Myslíš, že to teď dělají naše dcery?“
„Pět metrů od nás s naším rodinným tarifem?“
„Mluvila jsem s tvou matkou. Mluvila jsem s tvou...“
A já pak šest hodin zírám do stropu,
čekám, až vyjde slunce,
abych si mohl dát kávu a utéct od té ďábelské ženy, co s ní spím.
Už bychom neměli spát ve stejné posteli.
Alespoň ne pořád. Čas od času je to legrace.
Doufám, že najdete v životě lásku.
Doufám, že budete mít štěstí jako já.
Není to odsouzení na doživotí ve stejné posteli
s vaším partnerem po zbytek života.
Říkám jí: „Podívej, někdo z nás dneska odejde.“
„Někdo si vezme polštář, kopne toho druhého
a odejde naštvaný uprostřed noci.“
Proč to neudělat v deset s pusou na čelo?
„Miluji tě. Uvidíme se ráno.“
Ale ona to nechce. Drží se zuby nehty našich mladších já.
Když začínáte, chcete být ve stejné posteli.
Jste mladí, vášniví, zamilovaní.
Milujete se třikrát za noc.
Usínáte zapletení jako preclík, s chodidlem na obličeji hlavou dolů.
A stejně se dobře vyspíte.
Klidně tak spíte osm hodin v kuse.
A ráno se vzbudíte odpočatí a zamilovaní.
Podíváte se na sebe: „Pojďme na to znovu.“
„Pojďme na ranní sex,“ řeknete.
U nás doma to neříkáme.
Ne, máme moc práce s ukazováním prstem
a obviňováním se za to, že jsme se zase nevyspali.
„Můžeš za to ty. Máš nějaký problém.“
„Ne, ty potřebuješ doktora.“
„Máš v sobě něco, co se snaží dostat ven.“
A ve skutečnosti za to můžeme oba, protože je nám přes 40.
A když je vám přes 40, máte 50% šanci,
že se dobře vyspíte.
Padesát procent. Jen vy sami.
Padesátiprocentní šance,
protože umíráte. Pomalu umíráte.
Vaše tělo se vás snaží zardousit a technologie vás drží při životě.
Padesátiprocentní šance, že se dobře vyspíte.
Ne proto, že jste udělali něco šíleného, třeba si šňupli kokainu.
Ne, dali jste si sušenku po šesté.
„Donna si dala na oslavě sýr. Ne!“
„Teď nebude týden pořádně dýchat.“
„Bob vypil tři piva. Tři piva. Vítejte v Prdlákově.“
„Připravte se. Dneska se nikdo nevyspí.“
S mojí ženou to není lehké. Skřípe ze spaní zubama.
Je tak vzteklá, že si obrušuje vlastní zuby až na dáseň.
Radši než aby hledali příčinu, to oni nedělají.
Místo toho jí dali chránič, co nosí hokejisti,
prostě jí ho strčili do pusy jako žvýkací hračku ze zverimexu.
Prokouše tři až čtyři měsíčně jako rozčilený bobr.
Budím se s kousky plastu po celém obličeji.
A je to modré a svítí ve tmě.
Podle toho poznám, jestli s ní něco bude.
Vidím tu modrou věc vznášet se místností.
Nic nebude.
Dneska ne. Vzala si výbavu.
Dala si natáčky, zubní chránič a eukalyptovou mastičku
a vlezla do postele s neoholenýma nohama jako koala.
Jako rozčilená koala, která trénuje na NHL.
A jde v noci tak šestkrát, sedmkrát čůrat.
Nevěděl jsem, že ženy můžou mít problémy s prostatou, ale ona má.
A když chodí, lupe jí kotník.
Je to slyšet!
Během dne to není slyšet, když čistí ulice a jezdí popeláři.
Není to vůbec slyšet.
Ale ve tři hodiny ráno je to ten nejhlasitější zvuk.
Když se snaží dýchat přes ten chránič...
Je to jako Darth Vader omotaný bublinkovou fólií u mě v ložnici.
A to je důvod, proč se oženit.
Je to divné být lidská bytost, ne?
Je to divné, to, čím procházíte.
Vím to, protože jsem taky člověk. Je to divné.
Důvod, proč jsme tady, je spojovat se s lidmi.
O tom to celé je.
Skamarádit se, randit, oženit se, tvořit nové lidi.
Každý, do koho se zamilujete, s kým se spojíte,
je dalším důvodem k obavám. Každá láska je obava.
Je to divný způsob života. Proto berou všichni drogy.
Když jsem poprvé vzal dceru
k doktorovi, když byla dítě:
„Už nikdy nebudu spát.“
Nikdy jsem nic tolik nemiloval, ale zároveň jsem se cítil zranitelný.
Divný způsob života. Všechno bylo bezva, ale děsivé.
Doktoři říkali: „Všechno je v pořádku, všechno v pořádku.“
„Dobře, bezva.“
„Jen jedna věc.“ „Proboha. O co jde?“
Okamžitě jsem se začal potit.
„Nic hrozného, ale její hlava spadá do pátého percentilu.“
„Co to znamená?“
„To znamená, že 95% hlav je větších než ta její.“
„Cože?“ „Ano. Jenom 5% populace
má tak malou hlavu jako vaše dcera.“
„Neuvidíte je, schovávají se ve stínu,
plíží se v temném koutě.“
„Cože?“
„O nic nejde. Kontrolujte to každého půl roku.“
„Tak jo.“
Odvezl jsem ji domů.
Vzal jsem ji do pokojíčku a začal jí foukat do pusy.
„No tak, zvětši se.“
Žil jsem dva roky v panice. O nic nešlo. Každému roste hlava.
V obchodě nikdy nepotkáte lidi s ping pongovou hlavou,
že by se procházeli s víčkem od lahve místo čepice. „Zdravím.“
Ne, všichni mají normální hlavu.
Strach vám nesmí zabránit v lásce.
Čím víc lásky, tím míň se bojíte. Prostě v tom pokračujete.
Lidé, co jsou vám v životě nejbližší, a ani nevíte, co dělají.
Mají vlastní tajemství, životy. Nejste za ně zodpovědní.
Dokonce vaše děti!
Dcera se vrátila domů po prvním roce vysoké
a já na ni: „Jsi dospělá. Vítej doma.“
„Dáš si k večeři víno? Teď už jsi dospělá.“
„Dáš si trochu vína?“ „Ne, díky. Nepiju.“
„Alkohol mi nechutná.“
„Jsem skvělý táta.“
A ona na to: „Kouřím jenom trávu.“
„A jak dlouho už to děláš?“
„Od prváku na střední.“
„Kde?“ „U sebe v pokoji,“ řekla.
Čtyři roky, samé jedničky.
Úplně zčuzená, u mě doma. Chutná jí tráva.
Problém je následující: Já mám trávu taky rád.
A čtyři roky jsem nekouřil, protože jsem chtěl být
dobrým příkladem pro děti.
Čtyři roky jsem polykal hrsti
melatoninových bonbonů, aby mě trochu vyklidnily
a mohl jsem konečně usnout.
A ona čudila hned ve vedlejším pokoji.
Můj hlavní cíl, co mě naučily děti, je vychovat dobré lidi.
Existuje hodně špatných lidí, existuje hodně dobrých lidí.
Špatné lidi nezměníme,
ale můžeme je překonat počtem dobrých lidí.
Mělo by to být snadné.
Špatní lidi nemají skvělé děti. Ne. Jejich děti jsou na hovno.
Setkáváte se s nimi, shazují věci v restauraci, padají do studní.
Nechápu, proč je vůbec vytahujeme.
Kdo padá do studny? Určitě ne hodné dítě.
Bude se to opakovat.
Mělo by být snadné změnit špatné lidi, ne?
Mělo by to být snadné, to je jasné.
Váš život bude snazší, když se hodíte do pohody
a budete s námi ostatními vycházet.
I když vám na nikom dalším nezáleží, váš život bude lepší
a méně stresující, když se hodíte do pohody.
Nic víc od vás nechceme.
Jen dělejte míň toho, co děláte teď.
Začněte něčím malým.
Začněte zlehka.
Nemalujte penisy na kufr svého auťáku.
Proč byste to dělali?
Co máte za problém? A proč to děláte?
Mám tady mikrobus plný dětí a starých lidí.
Nepotřebujeme, abyste na nás mávali svým čurákem.
Není snadné být dobrý, je to dřina. Vy jste dobří, poznám to.
Lidi, co chodí na moje představení, jsou vždycky dobří.
Všichni jste řidiči, takže vím, že se občas chováte jako pitomci.
Všichni se zipují, takový krásný den.
Překvapíte sami sebe. Najednou:
„Dneska ne, starouši. Dneska tě před sebe nepustím.“
„Cítím, že mě sleduješ. Nepodívám se za sebe.“
„Dneska ne, scvrklouši. Dneska ne.“
Kde se to sakra vzalo?
Musíte na tom pracovat. Být milí na lidi na zákaznické lince.
Buďte na ně hodní. Myslíte, že vás chtějí obsluhovat?
Tihle lidi... Ne, nejste královna,
protože jste vstoupili do restaurace.
Nechtějí vás obsluhovat. Je to jejich práce.
Chtějí si vydělat peníze, zaplatit nájem,
koupit si cestou domů koks.
A z pozice bývalého pingla říkám:
buďte na ně hodní, nebo vám olížou rohlíky.
Buďte hodní na lidi na zákaznické lince.
Myslíte, že ty děti z Indie vám chtějí pomoct?
Ne, chtějí, aby jejich rodiny přežily.
Představte si, jak říkají kamarádům, že mají novou práci.
„Mám teď novou práci.“ „A co děláš?“
„Pomáhám Američanům spravovat počítače po telefonu.“
„Ne!“
„Vždyť ani nemáš počítač.“ „Já vím.“
„A skoro neumíš anglicky.“ „Já vím.“
„Zabijou tě.“ „Nastupuju zítra.“
Podporuju děti, co brečí v letadle.
Jo. Jsem teď na jejich straně.
Vždycky sedím vedle podnikatele, co si stěžuje.
„Kdo umlčí to dítě?“
Ne, počkat. Ty mlč. Ty jsi dospělý.
Jsi chlap s chlupatýma rukama a peněženkou.
Chtěl jsi v tomhle letadle být. To dítě tu být nechtělo.
Žádné dítě nechce být ve výšce devět kilometrů s kostrou hroutící se
jako lahev od minerálky.
Sedí na stejné úrovni jako vy tlusťoši ve středních letech,
zamořujete je na cestě ke svému sedadlu.
Ne, to dítě je teď na hrozném místě.
Je správně, že v letadle brečí.
Všichni bychom měli v letadle brečet.
Je v celém letadle jediný upřímný.
A to říkám jasně. Ani nemám děti rád.
Nemám. Mám dvě a pořád je nemám rád.
Nevěřím nikomu, jehož tep vidíte nahoře na lebce.
Nanicovaté želatinové nohy, trvá jim roky, než se postaví.
Ne, nemám je rád. Ale když dítě brečí, je mu mizerně.
Jsou v kostele, v restauraci, v letadle. Tak je nechte brečet.
Vzali jste je ven moc brzo. Proč je vůbec někam berete?
Jsou to mimina. Nechte je doma. To je šťastné mimino.
Doma, 22 stupňů, nahaté, olepené piškoty.
Jí z kočičí misky. To je šťastné dítě.
Ale vy musíte chodit ven, dávat jim růžové mašličky,
aby si nikdo nemyslel, že jsou kluk.
Vypadá jako kluk. Ještě není hotová.
Vypadá jako chlap. Chlap středního věku, co pracuje v přístavu.
Dejte jí rok, nechte ji dospět a pak ji vezměte na výlet.
Chcete si stěžovat na kojence, co mají vlastní sedadlo první třídy?
Dobře, poslouchám.
To by mělo být nelegální.
Hodně cestuju a je to protivné,
když mi nedají lepší sedadlo, musím se mačkat
mezi dvěma zápasníky sumo v teplákovkách,
kteří se cpou preclíky jako kudlanky celých šest hodin.
A to batole stojí nahé na mám sedadle, pije si koktejl
a ukazuje mi přes závěs prostředníček.
S tím se těžko smiřuje.
Chápu, proč se zlobíte na děti, co v letadle brečí.
Protože máme strach. Podnikatel má strach. Všichni máme strach.
Je to tam děsivé. Děsivé. Je to děsivé.
Nejsme daleko od dětí, kterými jsme jednou byli.
Máte strach, slyšíte volání o pomoc, stresuje vás to ještě víc.
Bylo to pěkné, sedět dva roky doma. Doma se cítíte v bezpečí.
Máte pocit, že máte vesmír pod kontrolou. Není to tak.
Alespoň víte, kde je toaletní papír, kam patří lžičky.
Jakmile cestujete, čeká vás nejistota.
Skvěle jsem se s vámi bavil.
Byl to skvělý zážitek. Mám vás rád,
ale dostat se sem bylo peklo.
Když procházíte kontrolou, jste jako třeťák,
na kterého křičí pan ředitel.
Jakmile vyjdete z domu, sekuriťák zvedne vaši tašku.
„Čí je ta taška?“ „Sakra, moje taška.“
„Máte tam vodu?“ „Možná.“
„Jste hňup.“ „Ne, dokážu věci.“
Pak přijedete do hotelu, další nejistota.
Jak funguje ten klíč? Výtah?
Dálkový ovladač? Jak funguje termostat?
Čí je ten kudrnatý vlas?
Jak se rozsvěcuje světlo? Jak se rozsvěcuje to pitomé světlo?
Proč je tu tolik světel? Nikdy nemůžete najít vypínač.
Je dole? Nebo na nožce? Je to řetízek? Kde je ten vypínač?
Dali jste ho na kabel pod stůl. Vy bezcitní ničemové.
Jsem divný chlap v divném městě, co se snaží přežít.
Je to to nejjednodušší cestování.
Sám s kufrem na kolečkách. Pak cestujete s rodinou.
Peklo na Zemi. Rodinná dovolená? Nedělejte to.
Nedělejte to. Rodina je špatná organizace.
Sotva to funguje doma.
Proč byste s tím cestovali?
A já jsem vždycky tak hloupý.
Říkám si, že až tam budeme, bude to zábava.
Cesta bude peklo, ale až tam budeme, užiju si to.
Ne, ty hlupáku.
Jsi v divné reality show, kde ti kladou nástrahy,
o kterých se ti ani nesnilo. Utíkám odnikud.
„Vaši ženu popálila medúza na vagíně. Honem.“
„Vaše tchýně zkoušela na číšníka španělštinu
a vyznělo to rasisticky, honem!“
Lo siento, lo siento.
„Vaše nejmladší dítě se v noci osypalo.“
„Nikde není nemocnice. Co uděláte?“
Co mám dělat?
Na dně batohu najdu špinavou pilulku antihistaminik.
Odstraním vlas a dám jí je.
Dám ji zpět do postele a doufám, že se ráno vzbudí.
Nejsem doktor. Jsem opilý otec na dovolené.
A novinka: děti tam taky nechtějí být.
Žádné dítě nechce uvíznout v hotelu se svými polonahými rodiči.
S jedinými lidmi, co jim dělají problémy.
Celé dětství se snažíte uniknout od rodičů.
Lezete po stromech, zahrabete se do listí, přespáváte u kamarádů.
S kamarádem jsem si hrával v kanále.
V trubce, která sbírala všechen odpad z města a pouštěla ho do jezera.
Jo, tam jsme si hrávali, v městské trubce na hovna.
A milovali jsme to, protože jsme věděli, že naši rodiče nás nikdy nebudou hledat
v téhle odpadní rouře.
„Dlouho jsem neviděl Toma. Myslíš, že je v rouře?“
„Ne.“
Je to děsivá odpadní trubka.
Jsou tam duchové a ten klaun z To.
Bylo to tam děsivé.
Ale radši bych byl v té trubce, než v hotelovém pokoji,
kde jsem na posteli čekal celou hodinu a půl,
až táta vyleze z koupelny.
„Co to je za zvuky?“
„Znělo to jako medvěd, co se hrabe na skládce plné balónků.“
Trvalo mu to hodinu. „Být tebou, tak tam nechodím.“
„Ale já musím. Nemám kam jinam jít.“
Procházím toxickým oparem.
„Proč to tu smrdí jako ve starém zverimexu?“
Stojíte v ponožkách ve vodě. „Co tady dělal?“
To je dětství, není to tak?
Stojíte v ponožkách někde, kde jste být nechtěli.
Není to sranda být dítě, že? Jako byste byli rukojmí.
Osmnáct let vás tihle dva únosci vláčejí kolem.
Žádné peníze, žádná identifikace. 18 let.
Žádné vlastní rozhodnutí.
„Nastup do auta.“ „Kam jedeme?“
„Říkám ti, nastup do auta.“
Díky, že jste přišli.
Byli jste skvělí. Díky moc.
Opravdu vám moc děkuji. Dávejte na sebe pozor.
Dávejte na sebe pozor a zase se uvidíme. Díky.
Překlad titulků: Kateřina Modrá