Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Hyvät naiset ja herrat!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Aplodit Tom Papalle!
Kiitoksia paljon.
No kappas.
Kappas, olette vielä elossa. Hieno homma.
Olen ylpeä teistä.
Kiitos paljon siitä.
On niin mukavaa olla täällä. Meillä on varmasti hauskaa. Toivon niin.
Sanotaan, että elämme jännittäviä aikoja. Näin on.
Joistakin pelottavia aikoja. En ole samaa mieltä.
Nämä ovat hyvin jännittäviä aikoja.
Kun kaikki säännöt muutetaan, voimme tehdä, mitä lystää.
Voisimme kidnapata miljardöörejä.
Miksi ei? Meillä on paljon ongelmia. Viidellä tyypillä on kaikki rahat.
Mennään hakemaan ne. Kuka meitä estää?
Kannatan täysin, että olet miljardööri. Hyvää työtä.
Olit ahkera, muutit maailmaa.
Sait olla miljardööri 24 tuntia.
Jos et ala luovuttaa rahojasi köyhille aamuun mennessä,
tulemme perääsi.
Osaatteko kuvitella miljardi dollaria? En edes haaveile sellaisesta.
Yksi henkilö, miljardi dollaria.
Ennen minua häiritsivät suuret unelmat ja korkeat odotukset.
Ei enää.
Siinä se, kaverit. Me teemme sitä jo.
Te onnistuitte. Hyvää työtä.
Siinä se.
Hyvän päivän tietää siitä, ettei täydy vaihtaa käyttäjätunnusta ja salasanaa.
Onpa hieno päivä.
Maailmassa ei ole mitään pahempaa kuin se, että käyttäjätunnus
ja salasana estävät hauskanpidon.
Ei ole mitään pahempaa.
Tiedän, että on käynnissä sotia ja maailma palaa,
mutta meille...
ei ole mitään pahempaa.
Ei ole kuin ennen vanhaan kertomuksissa ja satukirjoissa,
joissa tarvitaan maaginen salasana lähteäkseen seikkailulle,
kokeakseen jotain upeaa.
Tarvitaan salasana portille,
sitä saapuu pimeään metsään ja ystävystyy lehmän kanssa,
taistelee demonia vastaan pajukepillä ja sitten saa salasanan.
Ovet avautuvat, saa kyydin yksisarviselta
velhon luo, joka antaa kultakolikoita ja seksipalveluita.
Me emme koe mitään vastaavaa, kun laitteemme vie sydämemme ja sielumme
kolme tuntia putkeen, jolloin paljastamme perhesalaisuutemme,
äitimme tyttönimen, hänen lukioaikaisen seksikumppaninsa,
minkä jälkeen pelaamme CAPTCHAa aivan kuin olisimme päiväkodissa.
Onko kuvissa liikennevaloja?
Onko kuvissa lavakuorma-autoa? Oliko kuvassa kuollut isoäitini?
Sitten saa läjän koodeja muihin sähköpostiosoitteisiin,
joihin ei ole myöskään salasanaa.
Sitten lopulta saa salasanan.
Saammeko seksipalveluita velhoilta? Emme.
Mitä me saamme? Voimme tilata Pizza Hut -sovelluksesta. Jee.
Jee.
Kunpa minulla olisi ollut rohkeutta soittaa jollekin kolme tuntia sitten...
ja tilata.
Mutta pelkään nyt ihmisiä.
En tiedä, mitä 16-vuotias Pizza Hutin esihenkilö
kysyy minulta, mutta se on pelottavaa.
Siitä ei pääse yli eikä ympäri. Meitä muutetaan,
meidät vedetään metaversumin maailmaan ja meistä tehdään robotteja juuri nyt.
Muistatko itsesi erilaisena ihmisenä ennen kaikenlaisia laitteita?
Saat vilauksen siitä, kun lähdet ulos ilman puhelinta.
Teetkö koskaan niin, että unohdat puhelimesi?
Vahingossa tietenkin. Et tekisi niin tahallasi.
Menisitkö päiväksi ulos ilman puhelinta?
Onpa hieno päivä.
Kun olet selvinnyt itkemisestä, yökkäilystä
ja ventovieraan lahkeen halailusta, avunpyynnöstä.
Kun olet selvinnyt kaikesta tuosta, päivä on mahtava.
Kuljeskelet omissa ajatuksissasi.
Vau, tältä Benjamin Franklinista täytyi tuntua...
kuljeskella ympäriinsä ajatellen leijoja, karkkeja ja kuppaa.
Sitä ei voi välttää. Maailma on niin helppo sen kanssa.
Voisitko kuvitella matkustavasi ilman puhelinta?
Että lähtisit huomenna lentokentälle,
hyppäisit koneeseen ja olisit kolme päivää ilman puhelinta?
Kamala ajatus. Miten edes pääsit lentokentälle?
Hyvä kysymys. Miten pääsit lentokentälle?
Vastaako Uber nykyään savumerkkeihin?
Mitä tapahtuu, jos lento tai lähtöportti vaihtuu?
Miten saat tietää siitä?
Et saa tietää siitä.
Kiertelet lentokentän käytäviä, kunnes kuolet.
Kuolet lentokentälle Hudson Newsin myymälän eteen...
jonka tavaroilla voisit pelastua, jos sinulla olisi Apple Pay.
Se olisi hyvä lopetus tarinalle.
Vai olisiko? Entä jos kuolisit ja pääsisit taivaaseen
ja kuulisit: "Emme aikoneet päästää sinua sisään, mutta teit parhaasi."
"Sinä pääset sisään. Tervetuloa taivaaseen. Onneksi olkoon."
"Mikä käyttäjänimesi ja salasanasi on?"
Minulla ei ole sitä.
Muistatko kaksi vuotta sitten, kun emme saaneet nähdä perheitämme?
Muistatko sen? Kyllä. Älä mene kotiin.
Tapat perheesi naamallasi.
Ei pyhiä sinulle, ei tänä vuonna. Pysy kotona.
Tapat äitisi hengitykselläsi.
Kaksi vuotta ilman perhettä. Voi Luoja. Elettiin hyviä vanhoja aikoja.
Meillä kaikilla oli sama selitys.
Haluaisin tulla kotiin, mutta minun ei anneta.
Minun on vietettävä kiitospäivää ystävieni kanssa ja pidettävä hauskaa.
Voi veljet. Perheet ovat onni.
Perhe on onni, mutta se ei tee heistä vähemmän ärsyttäviä.
Näin juuri vanhempiani. Herranjestas. Heistä on tulossa höpsöjä.
Isäni osti äidilleni
asekelpoisen hierontapistoolin.
Oletteko nähneet niitä?
Myydäänkö näitä uusia kidutuslaitteita
vanhojen ihmisten kokeiltavaksi?
Ei taustatutkimusta, ei lisenssejä, ei minkäänlaista koulutusta.
Isäni tähtäsi sillä äitini hartiaa ja painoi liipaisinta.
Se ei toiminut hyvin.
Se vain keräsi hänen ihonsa kuin pannukakkutaikinan.
Hän ei päässyt karkuun. Isäni ei osannut sammuttaa sitä.
Äitini näytti autopesulaan jumiin jääneeltä shar pei -koiralta.
Patti tuli esiin.
Samoin solisluu ja lapaluu.
Kaikki, mitä oli hänen sisällään, on nyt ulkona.
Rakastan heitä valtavasti.
Mitä me teemme ikäihmisille?
Meidän pitäisi suojella heitä. Miksi sanomme,
että he voivat tehdä enemmän kaikkea mitä vanhemmiksi je päätyvät?
Se ei toimi niin.
Ei pidä lisätä juttuja toivelistalle 70 ikävuoden jälkeen.
Jos ei ole tehnyt jotain 70 ikävuoteen mennessä, ei tarvitse tehdä.
Äitini katsoo TV:tä ja saa ideoita
aktiivisista vanhoista ihmisistä. Sitten hän sanoo:
"Isäsi ja minä alamme matkustella."
"Isäsi ja minä lähdemme tien päälle."
"Pitää alkaa matkustella."
Ei.
Sinä pelkäät portaita.
Tämä ei ole oikea aika reppureissata Euroopan halki.
Nilkkasi ovat huterat.
Isältä vaatii kolme yritystä päästä ylös Starbucksin rampilta
ja saada tarpeeksi vauhtia päästä lopulta ovesta sisään
ja sitten unohtaa, missä on.
Alkaa kirota baristaa, koska hänen autonsa ei ole valmis.
"Sinä et tiedä. Isäsi ja minä pidämme aktiviteeteista."
"Vuokraamme tandempyörän."
"Menemme hotelliin. Vuokraamme tandempyörän."
Älkää.
Tandempyörää 70 ikävuoden jälkeen pitäisi kutsua kaksoisitsemurhaksi.
Kahden ihmisen, jotka eivät tule toimeen eivätkä tiedä, minne ovat menossa,
ja jotka kääntyvät vastakkaisiin suuntiin, ei pitäisi polkea tandempyörää.
Teidän pitäisi olla kärryissä.
Te olisitte kärryissä, ja me lykkisimme teitä.
Voisitte ruokkia ankkoja.
Veisimme teidät kotiin neljäksi katsomaan tv:tä.
Sitten he suuttuvat, jos yritän auttaa heitä,
neuvoa ja suojella.
He ryhtyvät puolustuskannalle. "Älä sano, mitä meidän pitää tehdä."
"Me olemme sinun vanhempiasi. Me teimme sinut."
Kiitos, että keksitte minut. Se oli mukavasti tehty.
Mutta asiat ovat muuttuneet.
Aivoni ovat vielä ehjät.
Minä en pistänyt pesusieniä leivänpaahtimeen tänä aamuna.
Odotan innolla aikaa, jolloin lapseni auttavat minua.
Minulla on kaksi teinityttöä. He auttavat minua nyt.
Olen kiitollinen avusta. En tee asioita juurikaan oikein.
Heidän ei tarvitse tietää sen johtuvan siitä, että olen humalassa ja pilvessä.
Mutta joskus olen hämmentynyt.
"Isä, pitäisikö lieden olla yhä päällä?"
"Ei."
"Ei, tein illallista tunti sitten."
"Padan on liottava vielä hetki."
"Täytä se kuplilla. Hoidamme asian keskiviikkona."
"Isä, tuo oli stop-merkki." "Hyvä, että pistimme vauhtia."
"Pidelkää ruohoani. Teen U-käännöksen."
"Älkää kertoko äidillenne."
He voisivat olla mukavampia sen suhteen.
Ei ole mitään ilkeämpää kuin virheitä kyttäävä teinityttö.
Planeetalla ei ole mitään ilkeämpää, koska he ovat fiksuja,
ovelia ja skannaavat toisen heikkouksia.
Se hermostuttaa.
Tyttäreni tuli keittiöön.
"Me yritämme katsoa elokuvaa toisessa huoneessa
ja kuulemme hengityksesi."
"Okei, lopetan sen."
"Lopetan hengittämisen ja elämisen ihan kokonaan. Sopisiko se?"
Hän heitti yläfemman siskolleen ja meni takaisin katsomaan Avengersia.
Toinen tyttäreni, 16-vuotias, tuijotti minua aamupalalla.
Hyvin pelottavaa. Hän ei ole ottanut katsekontaktia kymmeneen vuoteen.
"En pidä tavastasi syödä mysliä."
"Miksi pureskelet sitä noin?" Mitä helvettiä tuo edes tarkoittaa?
Se on mysliä. Se on suurta ja rapeaa.
Minun on pistettävä se pienemmäksi, tai se repii henkitorveni.
Miten te syötte mysliä? Nielettekö sen kokonaisena kuin käärme?
Paholaislapsi?
Kyseessä on muuten sama tytär,
joka ilman lupaani, tietämättäni
pandemian aikana meni adoptoimaan rescuemopsin.
Mopsin! Hän teki paperityöt itse ja ilmestyi mopsin kanssa.
Jos et tiedä, mikä on mopsi, sitä mainostetaan koirana.
Mutta se ei ole.
Sillä on lihava, pyöreä, karvainen, kalkkunamainen kroppa,
neljä hintelää jalkaa, jotka tuskin kantavat lihavaa kroppaa.
Koirilla on tassut.
Mopsin tassut ovat kuin tiramisukeksit, joissa on hienot kuviot.
Joissakin on neljä, kolme, kaksi. Kuten kanankoivet.
Ja nivelreumasta kärsivän 80-vuotiaan miehen naama.
Silmät, jotka näyttävät kuuluvan täysin eri eläimelle.
Aivan kuin mopsinsilmät olisivat tekovaiheessa loppuneet Jumalalta:
"Laitetaan lehmänsilmät. Katsotaan, miten se toimii."
No ei toimi.
Raukkaparalla roikkuu pääkallosta kaksi pullistunutta juttua.
Luomet eivät edes yllä pallon päälle.
Se ei ole sulkenut silmiään koko aikana meillä.
Se vain vaikeroi ja kuorsaa 24 tuntia päivässä.
"Nukkuuko se nyt? Me olemme kävelyllä."
Hauska fakta.
Jos mopsi tippuu uima-altaaseen, se uppoaa heti.
Jos pää on tehty betonilohkosta,
tipahtaa naamalleen syvässä päädyssä.
Kuorsaten edelleen. Kuplia nousee pintaan molemmin puolin.
Se ei varmaan edes tiedä olevansa uima-altaassa.
Se varmaan luulee kuljeskelevansa pihalla,
ja sitten puhkeaa kaihi.
Paras osuus on se, että sen nimi on Frank.
Hauska juttu, koska kun sille huutaa,
tuntuu kuin olisi elokuvassa Sinatran kanssa.
"Tule, Frank. Miksi käyttäydyt noin?"
"Olet muuttunut, Frank. Olet muuttunut."
Kuten sanoin, se on puhdasrotuinen rescuekoira.
Se löydettiin pahoilta kaduilta Downeysta Kaliforniasta.
Downeyssa on samanlaista kuin täällä, mutta puukotuksia on enemmän.
Miksi Frank vaelteli Downeyn pahoilla kaduilla?
Joko siinä on jotain vikaa, tai se on etsintäkuulutettu.
Siinä on jotain pahasti vialla.
Frank pissailee kaikkialle,
ulos tai sisään, minne ikinä haluaa.
Sain tämän selville, koska hankin mustavalolampun Amazonista.
Kyllä. En koskaan saanut sitä rysän päältä kiinni.
Näen sen aina kävelevän pitkin käytävää hienoilla jaloillaan
ja epäilevä katse pulleassa silmässään.
En saanut sitä kiinni, mutta sen mustavalolampun kanssa
kävin kotini läpi. Se oli tuhonnut kotini.
Turmellut sen. Romuttanut etenkin työhuoneeni.
Aluksi en sanonut mitään. Ajattelin: "Entä jos tein sen itse?"
Tarkan analyysin jälkeen päädyin Frankiin. Se on matala.
Mitä asialle tehdään? Ensin suutuin. "Miten hoidan tämän?"
Jätänkö takaoven auki, jos se haluaa mennä uimaan?
Sitten mietin loppuun asti:
"Ei, se pitää viedä lääkäriin."
Ehkä jokin on vialla virtsarakossa.
En tiedä, mitä mopsien sisällä liikkuu herkkujen lisäksi.
Ehkä sillä on virtsatietulehdus.
Vein sen eläinlääkäriin. Se on terve kuin pukki.
Kaikki oli kunnossa.
Virtsatiessä ei ollut mitään vikaa. Ei tulehdusta.
Eläinlääkärin mukaan vika on siinä,
että Frank on lääketieteellisesti sanottuna persreikä.
Se tietää, mitä tekee, ja jatkaa yhtä vain
katsoen minua silmiin.
Palasin Amazoniin, josta löytyy vastaus joka asiaan.
Mopseille tehdään vaippoja.
Niitä saa Amazonista.
Tiedän, se on säälittävää. Se ei edes näytä vaipalta.
Se näyttää selkätuelta, jollaista UPS-lähetit käyttävät
viimeisenä työvuotenaan. Se vain roikkuu takapuolessa.
Se ei näytä kovin hyödyllisiltä, mutta iskias vaivaa.
kunnioituksesta Sinatraa kohtaan emme sano niitä vaipoiksi vaan housuiksi.
"Tule, Frank. Saimme seuraa. Laitathan housut jalkaan?"
"Luojan tähden."
Myönnän, että tuntui oudolta laittaa housuja koiralle.
Se ei tuntunut oikealta tai luonnolliselta.
Sitten mietin, mitä koirat ovat tehneet lyhyenä yhteisenä aikanamme.
Kun olin lapsi, koira oli koira.
Se asui pihalla puuhun sidottuna.
Jos omistaja lähti jonnekin, se odotti paluuta.
Se saattoi kestää tunnin, päivän tai vuoden.
Koira odotti. Isälle ei koskaan sanottu:
"Voimmeko ottaa koiran mukaan lomalle?"
Isä olisi sitonut kyselijän toiseen puuhun.
Katsokaa, mitä ne ovat nyt saavuttaneet. Niitä näkee kaikkialla.
Niiden näkee kirjautuvan hotelliin itse.
Niiden näkee hienoissa ravintoloissa juomassa martineja,
nousemassa koneeseen Havaijille.
En tiedä, miten te teitte sen, koirat, mutta se onnistui.
Olette osa ihmisten maailmaa. Onneksi olkoon.
Nyt kun olette täällä, ottakaa kieli ulos takapuolesta ja katselkaa ympärillenne.
Huomaatte, että meillä kaikilla on housut,
koska tiedämme, miltä vehkeemme näyttävät, ja peitämme ne
En tiedä, oletko koskaan nähnyt mopsin penistä, hyvä herra.
Näytät siltä, että olet nähnyt elämää.
Ehkä lusit jonkin aikaa. En tiedä, miten elät.
Jos et ole nähnyt sitä, googlaa se esityksen jälkeen.
Kaikkien kannattaa googlata se. Kotona selaimella.
Odota, kunnes näet. Se on outo, vääristynyt,
moniväristen jouhien peitossa.
Se seuraa ympäriinsä, kun kävelee kotona.
Se näyttää siltä, millä piru kutittelisi sinua.
Housut jalkaan.
Mutta niin inhottavia kuin mopsit ovatkin, me olemme pahempia.
Ihmiset ovat pahempia.
Luulin, että olisimme parempia kaiken kokemamme jälkeen.
Että muistaisimme pöpöt ja osaisimme käyttäytyä. Ei!
Yhtä inhottavia kuin aiemmin. Me olemme kamalia.
Yskimme taas kaikkialla. Lentokentällä
ihmiset kulkevat kuin merileijonat.
Kukaan ei peitä suutaan. Pöpöt lentävät kaikkien päälle.
Näin lentokoneessa miehen leikkaavan kynsiään.
Kyllä. Kiitos. Miksi?
Miksi sinulla on kynsileikkuri taskussasi?
Entä toisessa taskussa? Käytettyä hammaslankaa ja vessapaperia?
Mikä sinua vaivaa?
Taas syljeksitään kaikkialle.
Isot miehet räkivät jalkakäytävälle.
Ne isot, inhottavat ohutsuolesta peräisin olevat klimpit.
Se oli 15 sentin päässä toisesta ulostuloaukosta.
Ja tyyppi sanoo: "Poistan sen yläkautta."
"Ihmiset haluavat nähdä tämän."
Ja se tömähtää jalkakäytävälle kuin avaruusolennon jälkeiset.
Sillä on silmät, sydämenlyönnit ja tunteet.
Se kipittää viemäriin ja monistaa itsensä.
Ja siitä syntyi COVID.
Enkä edes vitsaile. Siitä se sai alkunsa.
Kaikki esimerkit ovat asioita, joita miehet tekevät.
En ole ikinä nähnyt naisen niistävän ilmaan ilman nenäliinaa.
Nämä ovat miesten juttuja. Tiedän, että yritämme selvittää asiaa.
Oliko syynä lepakko? Entä kenguru? Syntyikö se labrassa?
En tiedä, mutta yksi asia on varma.
Miehet olivat mukana.
Te tiedätte.
Te tiedätte, että joku mies haastoi toisen miehen
tekemään jotain outoa lepakolle ja maksoi siitä kympin.
He menivät kujalle labran viereen,
ja miesporukka tuli mukaan kannustamaan.
Nyt me joudumme pitämään maskia aikojen loppuun asti.
Emme mahda sille mitään. Miehet. Me olemme kamalia. Miehet ovat kamalia.
Me olemme inhottavia. Jokainen mies täällä pissaa omalle pihalleen.
Pissaa omalle... Eikö niin? Kyllä.
"Ei, Tom, ei minun mieheni." Kyllä, sinun miehesi.
Takaan, että kun katsot muualle, hän pissaa lepotuolin tai grillin taakse.
Grilliin, jos se on päällä.
Kyllä, koska siitä lähtee hauska ääni.
Miettikääpä, että kaikki hankaluudet maailmassa
johtuvat siitä, että miehet tekivät aiemmin jotain kamalaa,
ja sääntöjä oli muutettava.
Miksi ette voi vain kävellä huoltoaseman vessaan?
Miksi on annettava avain, joka on kiinni ketjussa kuorma-auton renkaassa?
Sitä pitää raahata rakennuksen ympäri kuin olisi egyptiläinen orja.
Miksi? Koska miehet olivat siellä. Kamalat miehet tekevät kamalia asioita.
Leikkivät vessassa kuin lintujen kylpyaltaassa.
Laittavat peniksensä käsienkuivaimeen.
Kyllä. Luuletteko, ettei niin tehty, kun Dyson perustettiin?
Niin tehtiin.
Tiedän, ettei naistenhuonekaan ole mikään herkku.
Se ei johdu teidän toiminnastanne.
Miehet hiippailevat sinne, kun ette huomaa,
ja käyttävät käsienkuivaintanne.
Mutta niin inhottavia kuin olemmekin, kukaan ei kiistä sitä tosiasiaa,
että olemme hyväksi teille.
Miehet ovat hyväksi teille. Me teemme teistä vahvempia.
Me vahvistamme vastustuskykyä. Oliko koko juttu pahasta?
Olisi ollut paljon pahempi, jos miehet eivät olisi hiplanneet pallejaan
ja tarttuneet kaupungin jokaiseen ovenkahvaan.
Olkaapa siis hyvät.
Toinen käsittämätön juttu, joka miehillä on,
mutta naisilla jostain syystä ei,
on uskomaton määrä itsetuntoa ja itseluottamusta,
joka ei perustu mihinkään.
Jokainen mies ajattelee, että häntä halutaan kaiken aikaa.
Mies pissaa takapihalleen, astuu ulos ja ajattelee: "Tuo nainen haluaa minut."
Naiset taas ovat maailman maagisimpia, kauneimpia olentoja,
jotka liukuvat ympäri maapalloa kuin hattarajumalattaret,
täynnä elämää ja rakkautta
ja kauneutta ja epävarmuutta.
"Olenko lihava? Näytänkö vanhalta? Vihaan hiuksiani, silmiäni, takapuoltani."
Samaan aikaan hän kulkee lemmikkiorangin kanssa,
joka ei edes katso peiliin.
Miesten turhamaisuuden ruumiillistuma näkyy kesällä.
Kesällä joka kaupungissa näkee 80-vuotiaan miehen
kadulla hihattomassa paidassa tai vielä pahempaa, ilman paitaa.
Kävelemässä ylpeästi jalkakäytävällä
kuin vanha grillikana.
Lihasmassaa ei ole enää jäljellä, vain kaksi luista kanansiipeä.
Lakritsinännit huojuvat tuulessa.
Kultaketjut sotkussa miehen höttöisissä rintakarvoissa.
Ja pokkaa pokata nuoria naisia.
Luoja, en tajua, miten te naiset annatte meidän kävellä ylitsenne.
Itse olisin varmasti lesbo.
Molemmat tyttäreni ovat heteroja. Minä sanon: "Keskittykää, vielä on aikaa."
Teidän ei tarvitse tehdä sitä.
En ole lesbo.
Olen hetero, naimisissa oleva mies.
Olen ollut naimisissa saman naisen kanssa 22 vuotta.
Kiitos.
Te ette tiedä, mitä käyn läpi.
Ei, hän on mahtava. 22 vuotta. Hän on paras. Rakastan häntä paljon.
En ala arvostella avioliittoa.
Uskon avioliittoon. Elämästä on vaikea selviytyä.
Jos löytää jonkun kumppaniksi,
hyvä homma. Se tekee elämästä paremman.
Jos löytää oikean ihmisen ja laskee odotuksiaan siitä,
mitä tuleman pitää, on onnellisesti naimisissa.
En tarkoita vähätellä sanoessani, että laske odotuksiasi.
Luulen, että siksi ihmiset eroavat.
Liian korkeat odotukset siitä, mitä voi saada
yhdestä suhteesta. Ei kauhean paljon.
Älä aseta niin kovia paineita.
Pidä silmäsi auki, kun ryhdyt siihen. Älä ole hölmö. On oltava fiksu.
Minulla on ystävä, joka aikoo mennä naimisiin.
Hän on tollo Hän puhuu ääliömäisesti.
Hän on ollut naisen kanssa viisi vuotta ja puhuu näin:
"Hän on mukava, hänen perheensä on aika kiva."
"Hän on fiksu, mutta en tiedä, onko hän tarpeeksi kuuma."
"En tiedä, puhumme naimisiinmenosta. Onko hän tarpeeksi kuuma?"
Oletko pilvessä?
Puhut naimisiinmenosta loppuiäksesi.
Älä mieti, onko nainen kuuma.
Nai joku vahva. Et halua huippumallia.
Haluat jonkun, joka istuu sohvan toiseen päähän.
Ottamatta tupakkaa suustaan.
Sellaisen kanssa sinä menet naimisiin.
Ei. Se on hyvä asia.
Jos olette aviossa, te siellä yleisössä. loistavaa iltaa teille.
Teillä on hauskaa. Teillä ei ole ollenkaan paineita. Olette naimisissa.
Ette edes välitä, onko kumppanillanne nyt hauskaa.
Ette ole täällä siksi. Annetaan jonkun muun puhua tunti.
Se on helppoa.
Jos te tapailette, jos olette täällä treffeillä,
tämä on vaikea ilta teille.
Tämä on rasittavaa. Välitätte oikeasti, miten ilta sujuu.
Haluatte toisen olevan tyytyväinen. Syntyy paljon paineita.
Se häiritsee minua tapailemisessa.
Jos riitelette tänään kotimatkalla,
kenties jostain, mitä kohta sanon,
jos riitelette tänään,
koko suhde saattaa loppua tänään.
Tänä iltana. Saatatte päättää sen tänä iltana.
Koska teillä on se mahdollisuus. Ja se on kamala mahdollisuus.
Koska jos päättää lähteä, pitää hakea
läppäri ja kaikki laturit.
Leikata hiukset, ostaa hienoja vaatteita, palata ihmisten pariin.
Valehdella taas kaikille, kuinka mahtava oikein onkaan.
Vaimoni ja minä voimme riidellä täysin samasta asiasta mutta eroamatta.
Me emme häivy, koska meillä ei ole sitä mahdollisuutta.
Meillä voi olla maailman pahin riita, emmekä silti lähde.
En lähde. Riitelen mutta en lähde. Menen ruokakomeroon.
Menen ruokakomeroon ja syön paketillisen partiolaiskeksejä.
Syön ne yksitellen tuijotellen heijastuskuvaani leivänpaahtimesta.
Lopulta minua yököttää niin paljon, että annan hänelle anteeksi
kaiken, mitä hän sanoikaan, koska hän on luultavasti oikeassa,
koska hän on naimisissa hirviön kanssa, joka juuri söi 24 keksiä seisten.
En tarvitse hienoja vaatteita, eikä minun tarvitse mennä parturiin.
Leikkautan hiukseni, kun vaimoni käskee.
Hankin vaatteita, kun hän hankkii, jolloin muistan, että tarvitsen vaatteita.
Siksi avioparit näyttävät lopulta samanlaisilta.
"Palaan pian, menen ostamaan lenkkarit." "Hetkinen."
"Minäkin tarvitsen lenkkarit."
"Niinkö? Tuletko mukaan?" "Kyllä, tulen."
"Mennään. Lenkkaripäivä!"
Me menemme Footlockeriin ja istumme avioparien osastoon,
jolloin eteemme tuodaan lenkkareita, joita ei ole tehty urheilua varten.
Ei, ne ovat suuria ja valkoisia ja niissä on tarranauha.
Niillä on hyvä seistä, kun odotamme toisiamme.
"Haluatko sukat myös?" "Luit ajatukseni."
"Sukat, shortsit, lenkkarit. Ei tarvitse pakata. Puemme ne päälle."
Näytämmekö hyvältä? Emme. Se ei ollut tarkoituskaan.
Tarkoitus oli tehdä toisistamme muiden silmissä ei-pantava.
Emme tarvitse pervoa sinkkua tuijottamaan hienoja kenkiämme
ja lähestymään meitä. Se pilaisi meidän juttumme.
"Entä seksi, Tom? Entä seksi?"
Kaikki kysyvät: "Yksi ihminen koko loppuelämäksi?"
"Entä seksi?" Kasva aikuiseksi. Typerä seksi.
Syy kaikkiin tyhmiin päätöksiisi.
Seksikö? Seksi on hauskaa, mutta se on kyyti.
Oli jännittävää mennä ensi kertaa Space Mountain -vuoristorataan.
En tiennyt, että se menisi näin.
Olen nyt käynyt Space Mountainissa 22 vuotta.
Tiedän, miten se menee.
Se on hauskaa, mutta lopulta pää on pyörällä ja kaipaa nokosia.
Yövyin New Yorkissa, ja ihmiset harrastivat seksiä
viereisessä hotellihuoneessa.
Hyvin äänekkäästi, rytmisesti, iloisesti. Sitä jatkui 15-20 minuuttia.
Ajattelin, että pandemia taitaa olla ohi.
Pitäkää hauskaa. Se ei loppunut vaan jatkui vain.
Puolisen tuntia yhteen menoon. Tauotta.
Yhtä soittoa, joten soitin vaimolleni: "Olen anteeksipyynnön velkaa."
Se ei loppunut siihenkään. 40 minuutin akti.
Emme ole koskaan tehneet sitä 40 minuuttia putkeen.
Ei, siihen voi lisätä illallisen. Ei sittenkään 40 minuuttia.
En haluaisi. 40 minuuttia? Irti nyt. Minulla on muuta hommaa.
Missä puhelimeni on?
Tunnin pääsyä laitoin korvatulpat ja itkin itseni uneen.
En halua tietää, että tuollaisia ihmisiä on olemassa.
Heräsin aamulla seitsemältä. ja kuulin sen yhä.
Seitsemältä aamulla! Hetkonen.
Nämä eivät ole ihmisiä. Se on pornoa.
Se on pornoa. Olin niin helpottunut.
Mutta sitten suutuin. Kuka on siellä keskellä pandemiaa
ruiskimassa kaikkialle kuin Frank?
Mies. Inhottava mies. Kamalaa.
En arvostele suhteenne tilaa.
Sinkkuja vai naimisissa? Mitä siitä.
Ne ovat hankalia asioita ja vaikeita selvittää.
Hankala juttu. Isket jonkun,
jota et tunne. Kestääkö se pitkään?
Se muuttuu. Te molemmat muututte.
Te molemmat hankitte outoja harrastuksia, teette outoja asioita.
Näytätte oudoilta. Se muuttuu.
Selvitätte puolisosta asioita, joita ette osannut odottaa.
Sain juuri selville, että vaimoni ei pidä siitä, kun luen.
Hän ei pidä siitä, että luen mitään: kirjaa, lehteä, muropakettia.
Kun vaimo näkee minun lukevan, hän ei ajattele minun tarvitsevan hiljaisuutta."
Hän ajattelee: "Hänellä on tylsää. Kerron hänelle siskoni töistä."
"Hän lukee kirjaa. Hänellä on varmasti tosi tylsää."
"Kerron hänelle äitini uudesta vuokrasopimuksesta."
Hän tykkää myös jutella myöhään yöllä.
Kun menen myöhään nukkumaan, painan pääni tyynyyn
ja sammutan valot.
Silloin hän tykkää puhua syövästä,
lasten kidnappauksista, maailmanlopusta.
Kaikki päivän aikana kuulemansa huonot uutiset
hän ripottelee minun puolelleni sänkyyn.
Purettuaan mieltään hän alkaa kuorsata.
Heti kun hän sammuttaa valon: "Puhuin äitisi kanssa tänään puhelimessa."
"Hän kuulosti vanhalta. Mietin, kuinka kauan hän vielä jaksaa."
"Oletko silittänyt kissaa viime aikoina? Sillä on niskassa kasvain."
"Carolin kissalla on iso kasvain. Aivan kuin kissalla olisi hattu."
"Kerroinko, että puhuin äitisi kanssa puhelimessa tänään?"
"Kumpi on vanhempi, äitisi vai isäsi?"
"Toinen heistä ei selviä jouluun asti, aavistan sen."
"Uskomatonta, että tyttäremme lähtevät pian opiskelemaan."
"Hirveää ajatella, että he ovat maailmalla kaikkien kamalien miesten kanssa."
"Ei kuitenkaan kauheampaa kuin se, mitä he tekevät
huoneissaan puhelimillaan tällä hetkellä."
"Carolin tyttäret ovat ottaneet kuvia vaginastaan
ja laittaneet ne internetiin."
"Luuletko, että tyttäremme tekevät sellaista nyt?"
"Kuusi metriä sängystämme omalla puhelinyhteydellämme?"
"Puhuin äitisi kanssa puhelimessa..."
Ja minä tuijotan kattoon kuusi tuntia putkeen
ja odotan auringon nousevan,
jotta voin hakea kahvia ja päästä paholaisnaisesta eroon.
Meidän ei pitäisi enää nukkua samassa sängyssä.
Ei koko ajan. Silloin tällöin se on hauskaa.
Toivottavasti löydätte rakkauden elämäänne.
Toivottavasti olette yhtä onnekkaita kuin minä.
Ei ole elinkautisrangaistus olla samassa sängyssä
kumppanin kanssa loppuelämän.
Sanon hänelle: "Joku lähtee tänä yönä."
"Joku ottaa tyynyn, lyö toista
ja lähtee raivoissaan yön selkään."
Miksi ei mieluummin kymmeneltä ja anna suukkoa poskelle?
"Rakastan sinua. Nähdään aamulla."
Hän ei tee niin. Hän pitää kiinni meidän nuoresta versiostamme.
Tietenkin kun suhde alkaa, on nukuttava samassa sängyssä.
Olette nuoria, seksuaalisia, rakastuneita.
Rakastelette kolme kertaa yössä.
Päädytte nukahtamaan solmuun, jalka naaman päällä, ylösalaisin.
Ja nukutte hyvin niin.
Sillä tavalla nukutte todella kahdeksan tuntia.
Heräätte aamulla tosi virkistyneinä ja rakastuneina.
Te katsotte toisianne: "Tehdään sama uudestaan."
"Harrastetaan aamuseksiä", te sanotte.
Meillä sitä ei sanota.
Me olemme aamulla liian kiireisiä osoittelemaan toisiamme
ja syyttelemään siitä, kuka pilasi viime yön unet.
"Se olit sinä. Sinussa on jotain vikaa."
"Ei. Sinun täytyy mennä lääkäriin."
"Sisälläsi on jotain, joka yrittää tulla ulos."
Todellisuudessa kyse on molemmista, koska olemme yli 40-vuotiaita.
Jos olet yli 40-vuotias, sinulla on 50 prosentin mahdollisuus
nukkua hyvin tänä yönä.
Viisikymmentä prosenttia. Vain sinä yksin.
Viisikymmentä prosenttia,
koska teet kuolemaa. Teet hidasta kuolemaa.
Kehosi yrittää tukahduttaa sinut, ja tekniikka pitää sinut hengissä.
Viidenkymmenen prosentin mahdollisuus nukkua hyvät yöunet.
Eikä siksi, että teit jotain hullua, kuten käytit kokaiinia.
Joku söi keksin kello kuuden jälkeen.
"Donna söi juhlissa juustoa. Voi ei!"
"Hän ei hengitä kunnolla viikkoon."
"Bob joi kolme kaljaa. Kolme. Tervetuloa Pierupalatsiin."
"Kiinnittäkää turvavyö. Kukaan ei nuku tänä yönä."
Vaimollani on paljon meneillään. Hän narskuttaa hampaitaan nukkuessaan.
Hän on niin vihainen, että hän narskuttaa hampaansa tyngiksi.
Syyn selvittämisen sijaan
hänelle annetaan NFL:n myöntämä suukappale
ja se työnnetään hänen suuhunsa kuin koirien purulelu.
Hän pureksii kuukaudessa loppuun kolme tai neljä kuin vihainen majava.
Herään siihen, että naamallani on muovinpalasia.
Ne ovat sinisiä ja hohtavat pimeässä.
Joo, siitä tiedän, pidämmekö hauskaa yöllä.
Jos näen sinisen kelluvan esineen tulevan huoneen poikki...
Ei onnistu.
Ei tänä yönä. Hän laittoi varustuksensa.
Hän puki päähineensä ja suusuojansa ja levitti eukalyptusvoiteensa
ja kiipeää sänkyyn sheivaamattomilla säärillään kuin koala.
Kuin vihainen koala, joka yrittää päästä jalkapallojoukkueeseen.
Hän herää pissalle kuusi, seitsemän kertaa yössä.
En tiennyt, että naisella voi olla turvonnut eturauhanen, mutta hänellä on.
Kun hän kävelee, hänen nilkkansa poksuu.
Sen voi kuulla!
Päivällä sitä ei erota lehtipuhaltimien ja roska-auton melusta.
Sitä ei kuule ollenkaan.
Kolmelta aamuyöllä se on kovin ääni ikinä.
Hän yrittää hengittää suukappaleen läpi.
Aivan kuin Darth Vader olisi juuttunut kuplamuoviin makuuhuoneessani.
Siksi teidänkin pitäisi mennä naimisiin.
On outoa olla ihminen, vai mitä?
Se on outoa, mitä käytte läpi.
Tiedän, koska minäkin olen sellainen. Se on outoa.
Olemassaolomme tarkoitus on luoda yhteys muihin.
Se on koko olemuksemme.
Ystävystyä, treffailla, mennä naimisiin, tehdä uusia ihmisiä.
Kaikki, joihin rakastut, joihin olet yhteydessä,
aiheuttavat aina lisähuolta. Jokainen rakkaus on huoli.
Se on outo tapa elää. Siksi kaikki käyttävät huumeita.
Kun vein tyttäreni ensi kertaa
lääkäriin pienenä vauvana, mietin:
"En saa enää koskaan unta."
En ole koskaan rakastanut niin paljon ja ollut niin haavoittuvainen.
Outo tapa elää. Kaikki oli hyvin, mutta pelottavaa.
Lääkäri sanoi, että kaikki on hienosti.
"Okei, hienoa."
"Yksi asia." "Paska. Mitä nyt?"
Aloin heti hikoilla.
"Tämä ei ole iso juttu, mutta hänen päänsä on 5. prosentissa."
"Mitä se tarkoittaa?"
"Että 95 % päistä on isompia kuin hänen päänsä."
"Mitä?" "Kyllä. Vain 5 %:lla väestöstä
on yhtä pieni pää kuin tyttärelläsi."
"Et näe heitä, koska he kipittävät pimeydessä
kujalta kujalle."
"Mitä?"
"Tämä ei ole iso juttu. Tarkistetaan puolen vuoden välein."
"Selvä."
Vein hänet kotiin.
Vein hänet leikkihuoneeseen ja aloin puhaltaa hänen suuhunsa.
"Kasva nyt."
Olin paniikissa kaksi vuotta. Hätää ei ollut. Kaikkien pää kasvaa.
En ole koskaan nähnyt ketään,
jolla olisi pingispallopää ja hattuna pullonkorkki. "Päivää."
Ei, kaikkien pää on kunnossa.
Ei pitäisi lakata rakastamasta pelon takia.
Mitä enemmän rakkautta, sitä vähemmän pelkoa. Jatka niin.
Ei koskaan tiedä, mitä lähimmät ihmiset puuhailevat.
Heillä on omat salaisuutensa, elämänsä. Heistä ei ole vastuussa.
Jopa omilla lapsilla!
Kun tyttäreni tuli kotiin ensimmäisen opiskeluvuoden jälkeen,
minä sanoin: "Olet aikuinen. Tervetuloa kotiin."
"Haluaisitko illallisella viiniä? Olet nyt aikuinen."
"Ottaisitko viiniä?" "Ei, kiitos. En juo."
"En pidä alkoholista."
"Olenpa minä hyvä isä."
Hän sanoi: "Poltan vain pilveä."
"Kuinka pitkään olet tehnyt sitä?"
"Siitä lähtien kun olin lukion ekalla."
"Missä?" "Huoneessani," hän sanoi.
Neljä vuotta kympin oppilas.
Pilvessä kuin poutasäällä. Hän rakasti pilveä.
Ongelma on se, että minä rakastan pilveä enemmän.
Neljään vuoteen en polttanut sitä, koska haluan olla
hyvä esimerkki lapsille.
Neljään vuoteen en syönyt muuta kuin kourallisen
melatoniinipastilleja saadakseni jonkinlaista surinaa
ja nukahtaakseni lopulta.
Hän poltti bongia käytävän perällä.
Olen oivaltanut, että todellinen tavoitteeni on tehdä hyviä ihmisiä.
On paljon pahoja ihmisiä, on paljon hyviä ihmisiä.
Me emme voi muuttaa pahoja ihmisiä,
mutta meitä voisi olla enemmän tekemällä lisää hyviä ihmisiä.
Pitäisi olla helppoa.
Pahat ihmisethän eivät tee hyviä lapsia. He tekevät paskoja lapsia.
Heidän näkee kaatavan tavaroita ravintoloissa, putoavan kaivoihin.
Miksi edes kauhomme heidät ylös sieltä?
Kuka putoaa kaivoon? Ei hyvä lapsi.
He putoavat taas.
Pahojen ihmisten muuttaminen näyttää olevan helppoa.
Sen pitäisi olla helppoa, kyse on maalaisjärjestä.
Elämä olisi parempaa, jos vähentää kierroksia
ja tulee toimeen muiden kanssa.
Viis kenestäkään muusta, mutta elämä on parempaa
ja stressittömämpää, jos laskee kierroksia.
Emme pyydä sen enempää.
Kannattaa tehdä vähemmän kuin nyt.
Aloita pienestä.
Älä laita kiveksiä lava-auton lavalle.
Miksi teet niin?
Mikä sinua vaivaa? Ja miksi teet niin?
Minun tila-autoni on täynnä lapsia ja vanhuksia.
Emme halua, että työnnät pussisi suuhumme moottoritiellä.
Ei ole helppoa olla hyvä, se vaatii työtä. Te olette hyviä ihmisiä, näen sen.
Ihmiset, jotka tulevat esityksiini, ovat mukavia.
Te kaikki ajatte autoa, joten tiedän, että olette kusipäitä silloin tällöin.
Ihmiset liittyvät tielle, kaunis päivä.
Yllätät itsesikin, yhtäkkiä sanot:
"Ei tänään, senkin ämmä. Et pääse eteeni."
"Tunnen katseesi. En katso takaisin."
"Ei tänään, kurttunaama. Ei tänään."
Mistä helvetistä tuo tuli?
Sen eteen on tehtävä töitä. Ole mukava asiakaspalvelussa.
Ole mukavia heille. Luuletko, että he haluavat palvella sinua?
Nämä ihmiset palvelevat-- Ei, et sinä ole kuningatar siksi,
että astuit ravintolaan.
He eivät halua palvella sinua. Se on heidän työtään.
He haluavat tienata rahaa, maksaa vuokran,
ostaa kokaiinia matkalla kotiin.
Olit itsekin apupoika,
joten ole mukava juoksupojille, jotka nuolevat sämpyläsi ravintolassa.
Ole mukava asiakaspalvelijoille puhelimessa.
Luuletko, että ne lapset Intiassa haluavat päästä auttamaan meitä?
Eivät, he haluavat perheidensä selviävän.
Kuvittele heidän kertovan kavereilleen saamastaan työstä.
"Sain töitä tänään." "Mitä sinä teet?"
"Autan amerikkalaisia puhelimessa korjaamaan tietokoneensa."
"Eikä!"
"Sinulla ei edes ole tietokonetta." "Tiedän."
"Puhut tuskin englantia." "Tiedän."
"Sinut tapetaan." "Aloitan huomenna."
Kannatan vauvoja, jotka itkevät lentokoneessa.
Kyllä. Kuulun vauvatiimiin.
Istun aina valittavan bisnesmiehen vieressä.
"Kuka hiljentäisi tuon lapsen?"
Hetkinen. Hiljenny sinä. Sinä olet mies.
Olet karvakätinen mies, jolla on lompakko.
Valitsit olla tässä koneessa. Tuo vauva ei halua olla täällä.
Yksikään vauva ei halua olla 9 kilometrin korkeudessa, kun luusto romahtaa
kuin kivennäisvesipullo.
Istun naama keski-ikäisten kaasuttelijoiden takamuksessa
jotka tuhnauttelevat oman istuimesi suuntaan.
Lapsella on huonot oltavat.
Hänen kuuluukin itkeä lentokoneessa.
Meidän kaikkien kuuluisi itkeä lentokoneessa.
Hän on ainoa rehellinen koko hiton koneessa.
Ja ihan tiedoksi: en ole vauvafani.
En ole. Tein kaksi enkä edelleenkään pidä heistä.
En luota kehenkään, jonka sydämenlyönnit näkee päälaelta.
Hyödyttömät taikinajalat, ei pysty seisomaan vuosiin.
En pidä heistä. Mutta jos lapsi itkee, hänellä on kurjaa.
Kirkossa, ravintolassa tai koneessa vapaasti itkeä.
Veit hänet ulos liian aikaisin. Miksi viedä lapsi joka paikkaan?
Hän on vauva. Jätä hänet kotiin. Silloin vauva on onnellinen.
Kotona, 22 astetta, alasti, muro tarttuneena rinnuksiin.
Syö kissan lautaselta. Sellainen on onnellinen vauva.
Mene ulos ja laita lapsen päähän suuri pinkki rusetti,
jotta häntä ei kutsuttaisi pojaksi.
Tyttökin näyttää pojalta. Hän ei ole valmis vielä.
Hän näyttää keski-ikäiseltä mieheltä, joka on töissä telakalla.
Anna vuoden kulua, anna hänen kasvaa ja vie hänet sitten ajelulle.
Haluatko valittaa taaperoista,
joilla on oma istuin bisnesluokassa? Kuuntelen teitä.
Sen pitäisi olla laitonta.
Matkustan paljon, ja siinä on kestämistä,
kun en saa parempaa paikkaa, kun olen jumissa bussissa
kahden verkkapukuisen sumopainijan välissä,
jotka syövät rinkeleitä kuusi tuntia kuin rukoilijasirkat.
Taapero seisoo alasti istuimellani juoden mimosaa
ja näyttäen keskisormea verhon välistä.
Siinä on kestämistä.
Ymmärrän, miksi suutumme vauvoille, kun kuulemme heidän itkevän koneessa.
Teitä pelottaa. Liikemiehiä pelottaa. Meitä kaikkia pelottaa.
Siellä ylhäällä on pelottavaa. Se on pelottavaa.
Emme ole kaukana lapsista, joita olimme ennen.
Pelkäät, kuulet avunhuudon ja hermostut enemmän.
Siksi oli mukavaa olla kotona kaksi vuotta. Kotona on turvallista.
Syntyy illuusio, että hallitsee maailmankaikkeutta, vaikkakin ei hallitse.
Ainakin tietää, missä vessapaperi on, minne lusikat kuuluvat.
Heti kun matkustaa, iskee epävarmuus.
Minulla oli hauskaa teidän kanssanne.
Tämä oli mahtava kokemus. Rakastan teitä kaikkia,
mutta oli helvettiä tulla tänne.
Heti kun saapuu turvatarkastukseen, on kuin kolmasluokkalainen,
jolle koulun rehtori huutaa.
Heti kun lähtee kotoa, turvatarkastaja ottaa laukun.
"Kenen laukku tämä on?" "Voi paska. Minun."
"Onko täällä vettä?" "Ehkä."
"Olet ääliö." "Ei, osaan hoitaa asioit."
Kun pääsee hotellille, tulee lisää epävarmuustekijöitä.
Miten avain toimii? Entä hissi?
Entä kaukosäädin? Miten termostaatti toimii?
Kenen hiussuortuva tämä on?
Miten sytytän lampun? Miten hiton lamppu sytytetään?
Miksi lamppuja on niin paljon? Katkaisinta ei löydy.
Onko se pohjassa, rungossa? Onko se ketjussa? Missä katkaisin on?
Onko se laitettu johtoon pöydän alle? Senkin sydämettömät paskiaiset.
Olen muukalainen vieraassa kaupungissa ja yritän selviytyä.
Tämä on helpoin tapa matkustaa.
Yksin vetolaukun kanssa. Sitten matkustaa perheen kanssa.
Se on helvetti maan päällä. Perheloma? Älä tee sitä.
Älä tee sitä. Perhe on huono organisaatio.
Se toimii hädin tuskin kotona.
Miksi veisit sen tien päälle?
Ja olen aina niin tyhmä.
Luulen, että meillä on hauskaa saavuttuamme perille.
Matkustaminen on helvettiä, mutta kohteessa saan omaa aikaa.
Etpäs, ääliö.
Olet oudossa tositelevisiossa, jossa eteen pannaan esteitä,
joita ei olisi tullut ajatelleeksi. Niitä tulee joka suunnasta.
"Meduusa pisti vaimoasi vaginaan, juokse!"
"Anoppi harjoittelee espanjaa hotelliapulaisen kanssa
ja laukoo hieman rasistisia kommentteja, mene!"
Lo siento, lo siento.
"Nuorimmalle lapselle puhkesi nokkosihottuma yöllä."
"Sairaala on tuntien matkan päässä. Mitä sinä teet?"
Mitä minä teen?
Otan nuhjuisen allergialääkkeen repun pohjalta,
poistan hiuksen ja annan pillerin lapselle.
Laitan hänet takaisin nukkumaan ja toivon, että hän herää aamulla.
En ole lääkäri. Olen humalainen isä lomalla.
Arvatkaa mitä. Lapsetkaan eivät halua olla siellä.
Kukaan ei halua olla loukussa hotellissa puolialastomien vanhempien kanssa.
Ainoat kaksi ihmistä, jotka voivat saada heidät vaikeuksiin.
Koko lapsuus menee siinä, että yrittää päästä vanhemmilta pakoon.
Piilossa puumajassa, lehtikasoissa, yökylässä kaverin luona.
Ystävilläni ja minulla oli tapana leikkiä viemäriputkessa.
Viemäriputkessa, joka vei ihmisten jätteet kaupungista ja dumppasi ne järveen.
Siellä me leikimme, kaupungin paskaputkessa.
Meistä oli ihanaa tietää, etteivät vanhempamme
ikinä etsisi meitä paskaputkesta.
"Tom on ollut poissa jonkin aikaa. Luuletko, että hän on putkessa?"
"Ei."
Paskaputkessa on pelottavaa.
Siellä oli haamuja ja Se-elokuvan pelle.
Siellä oli pelottavaa.
Mutta olin paljon mieluummin putkessa kuin istumassa hotellihuoneen
sängynpäädyssä odottamassa puolitoista tuntia isäni tulevan
vessasta ulos.
"Mitä nuo äänet ovat?"
"Kuulosti karhulta, joka pöyhii ilmapalloilla täytettyä roskapönttöä."
Hän tulee ulos tuntia myöhemmin: "Sinuna en menisi tuonne."
"Mutta minun on mentävä sinne, en voi mennä muuallekaan."
Sitä kävelee myrkyllisen sumun läpi.
"Miksi täällä haisee antiikkiselta eläinkaupalta?"
Siellä sitten seisoo sukat märkinä. "Mitä hän teki?"
Se on lapsuutta, vai mitä?
Jumissa märissä sukissa paikassa, jonne ei halunnut mennä.
On rankkaa olla lapsi, vai mitä? Kuin panttivankitilanne.
Kahdeksantoista vuotta kahden kidnappaajan kourissa.
Ei rahaa, ei henkilöllisyystodistusta. 18 vuotta.
Mitään ei saa päättää itse.
"Hyppää autoon." "Minne me menemme?"
"Sanoin, että hyppää autoon."
Kiitos paljon, kun tulitte.
Olitte loistava yleisö. Suuret kiitokset.
Kiitos oikein paljon. Pitäkää huolta itsestänne.
Nähdään ensi kerralla. Kiitos.
Tekstitys: Noora Kalliola