Downloaded from YTS.MX
גבירותיי ורבותיי!
Official YIFY movies site: YTS.MX
טום פאפא: איזה יום!
קבלו את טום פאפה!
תודה רבה.
תיראו אתכם.
תיראו אתכם, עדיין חיים. כל הכבוד.
אני גאה בכם.
תודה רבה על זה.
אני כל כך שמח להיות פה. אנחנו הולכים לעשות חיים, אני מקווה.
אומרים שזו תקופה מאוד מרגשת.
יש שאומרים תקופה מפחידה. אני לא מסכים.
זו תקופה מרגשת מאוד.
כשהם משנים את כל החוקים, אנחנו יכולים לעשות מה שבא לנו עכשיו.
אני אומר, בואו נחטוף כמה מיליארדרים.
למה לא? יש לנו הרבה בעיות. לחמישה אנשים יש את כל הכסף.
בואו נלך לתפוס אותם. מי יעצור בעדנו?
אני בעד שתהיו מיליארדרים. כל הכבוד.
עבדתם קשה, שיניתם את העולם.
אתם זוכים להיות מיליארדרים ל-24 שעות.
אם אתם לא מתחילים לחלק כסף לעניים עד הבוקר,
אנחנו באים לתפוס אתכם.
אתם יכולים לדמיין מיליארד דולר? אני אפילו לא חולם ככה, אתם?
בן אדם אחד, מיליארד דולר.
לא, חלומות גדולים וציפיות גבוהות נהגו להטריד אותי.
כבר לא.
זהו זה, חבר'ה. זהו זה. אנחנו כבר עושים את זה.
עשיתם את זה. כל הכבוד.
זהו זה. באמת.
בשבילי, יום טוב זה יום בו אני לא צריך לשחזר שם משתמש וסיסמה.
איזה יום נהדר.
אין דבר גרוע יותר בעולם, כשאתה עומד לעשות חיים
ואתה נחסם על ידי שם משתמש וסיסמה.
אין דבר גרוע יותר.
כלומר, אני יודע שיש מלחמות, ודברים עולים באש, אבל בשבילנו,
בשבילנו...
אין דבר גרוע יותר.
זה לא כמו בימים ההם ובאגדות ובספרי מעשיות,
כשאתה צריך סיסמה קסומה, ואתה יוצא להרפתקה,
ואתה מקבל משהו מדהים בתמורה.
אתה צריך סיסמה כדי לעבור בשער,
אתה נכנס ליער האפל, ומתיידד עם עורב מדבר,
אתה נילחם בשד עם מקל ערבה, ואתה משיג את הסיסמה.
והדלתות נפתחות, וחד קרן נושא אותך
למכשף קסום שנותן לך מטבעות זהב וטובות הנאה מיניות.
אנחנו לא מקבלים שום דבר מזה אחרי שאנחנו נותנים את הלב למכשירים שלנו
במשך שלוש שעות, אנחנו מעניקים את כל סודות המשפחה שלנו,
את שם הנעורים של אימא שלנו, ועם מי היא שכבה בתיכון...
ואז אנחנו משחקים את משחק המשבצות הזה כאילו שאנחנו בגן ילדים.
האם יש רמזור במשבצת הזו?
האם יש משאית זבל במשבצת? האם זו סבתי המתה במשבצת?
הם שולחים קודים לאימיילים אחרים
שגם להם אין לך את הסיסמה.
ואז בסוף אתה משיג את הסיסמה.
אנחנו מקבלים טובות הנאה מיניות ממכשפים? לא.
מה אנחנו מקבלים? אישור להזמין מהאפליקציה של פיצה האט. יש.
יש.
אם רק היה לי אומץ להתקשר למישהו לפני שלוש שעות...
ולהזמין.
אבל אני מפחד עכשיו מאנשים.
אני לא יודע מה המנהל בן ה-16 בפיצה האט
ישאל אותי, אבל זה יהיה מפחיד.
אין דרך להתחמק מזה. משנים את כולנו,
אנחנו נגררים אל המטאברס, והופכים לרובוטים בעודנו מדברים.
אתם זוכרים את עצמכם כאנשים שונים לפני המכשירים האלה?
אתם מקבלים הצצה כל פעם שאתם יוצאים בלי הסלולרי שלכם.
עשיתם את זה פעם, השארתם את הטלפון שלכם בבית?
בטעות, כמובן. לא תעשו דבר כזה בכוונה.
פשוט יצאתם לענייני היום בלי הטלפון שלכם?
איזה יום נהדר.
אחרי שעברתם את הבכי, הרצון להקיא ו...
את תפיסת הרגליים של זרים ובקשת עזרה.
אחרי שעברתם את כל זה, זה יום קסום.
אתם פשוט מסתובבים עם המחשבות שלכם, חושבים על דברים.
וואו, ככה בטח בנג'מין פרנקלין הרגיש...
פשוט להסתובב, לחשוב על עפיפונים וממתקים ועגבת.
אי אפשר להתחמק ממנו. העולם פשוט קל מדי איתו.
אתם יכולים לתאר את עצמכם נוסעים בלי הטלפון שלכם?
יוצאים מחר, נוסעים לשדה התעופה,
עולים על מטוס ועוזבים לשלושה ימים בלי הטלפון שלכם?
רעיון מבעית. איך הגעתם בכלל לשדה התעופה?
זו שאלה טובה. איך הגעתם לשדה התעופה?
האם אובר מגיב עכשיו לסימני עשן?
מה קורה כשאתם בשדה התעופה והם משנים את שער הטיסה שלכם?
איך תדעו?
אתם לא תדעו.
אתם פשוט תשוטטו באולמות שדה התעופה עד שתמותו.
אתם תמותו בשדה התעופה על הרצפה מחוץ לחנות הנוחות...
שמלאה בדברים שיכלו להציל את חייכם אם רק היה לכם "אפל פיי".
זה יהיה סוף טוב של הסיפור.
או שמא? מה קורה אם אתם מתים, עולים לגן עדן,
והם כאילו, "לא התכוונו להכניס אתכם, אבל עשיתם כמיטב יכולתכם."
"תיכנסו. ברוכים הבאים לגן עדן. ברכותיי."
"מה שם המשתמש שלכם והסיסמה?"
אין לי את אותו.
זוכרים לפני שנתיים, כשאמרו לנו שאנחנו לא יכולים לראות את המשפחות שלנו?
זוכרים את זה? כן. אל תעשה את זה. אל תלך הביתה.
אתה תהרוג את המשפחה שלך עם הפנים שלך.
לא. אין חגים בשבילך, לא השנה. תישאר בבית.
אתה תהרוג את אימא שלך עם הנשימה שלך.
שנתיים בלי משפחה. אלוהים. זו הייתה תקופה טובה.
לכולנו היה אותו תירוץ.
הייתי שמח לבוא הביתה, אבל הם לא מרשים לי.
אני הולך לבלות עם חברים בחג ההודיה ולעשות חיים השנה.
משפחות הן ברכה.
זו ברכה אם יש לך משפחה, אבל זה לא הופך אותם לפחות מעצבנים.
בדיוק פגשתי את הורי. אלוהים. הם נעשים מטופשים.
אבא שלי קנה לאימא שלי
פטיש אוויר קרבי למסאז'.
ראיתם את הדברים האלה?
מכשירי העינויים החדשים האלה,
הם מוכרים אותם לזקנים כדי שינסו אותם זה על זה?
בלי בדיקת רקע, בלי רישיון, בלי הדרכה מכל סוג שהוא.
אבא שלי כיוון את זה לכתף של אימא שלי ולחץ על ההדק.
זה לא היה טוב.
זה רק אסף את העור שלה כמו תערובת לחביתיות.
היא לא הצליחה להתחמק. הוא לא הצליח לכבות את זה.
היא נראתה כמו כלב שר-פיי שנתקע בשטיפת מכוניות.
כן, זה שחרר לה את הכתף.
זה גם שחרר לה את עצם הבריח ואת עצם השכם.
כל מה שהיה בפנים, עכשיו בחוץ.
אני אוהב אותם מאוד. באמת.
אבל מה אנחנו עושים עם הזקנים שלנו?
אנחנו צריכים להגן על זקנים. למה אנחנו אומרים להם
שהם יכולים לעשות יותר דברים ככל שהם מזדקנים?
זה לא עובד ככה.
אל תוסיף דברים לרשימת המשאלות אחרי גיל 70.
מה שלא הספקת לעשות עד גיל 70, אתה לא חייב לעשות.
אימא שלי צופה בטלוויזיה, היא מקבלת כל מיני רעיונות,
היא רואה את כל הזקנים הפעילים האלה, היא אומרת,
"אבא שלך ואני נצא לטיולים."
"אבא שלך ואני נצא לדרך."
"הגיע הזמן להתחיל לטייל."
לא.
את מפחדת ממדרגות.
זה לא הזמן לטייל עם תרמיל באירופה.
הקרסוליים שלך עשויים ממקלות של קרטיב.
אבא צריך שלושה ניסיונות כדי לעלות על הרמפה בסטארבקס,
רק כדי לצבור תנופה עד שבסופו של דבר הוא פורץ דרך הדלת
ושוכח איפה הוא נמצא.
מתחיל לקלל את עובד בית הקפה כי המכונית שלו לא מוכנה.
"אתה לא יודע. אבא שלך ואני אוהבים פעילויות."
"שכרנו אופני טנדם."
"כשאנחנו הולכים למלון, אנחנו שוכרים אופני טנדם."
לא.
לאופני טנדם אחרי גיל 70 צריך לקרוא התאבדות כפולה.
שני אנשים שלא מסתדרים ושלא יודעים לאן הם הולכים,
ושפונים לכיוונים מנוגדים, לא צריכים לעלות על אופני טנדם.
אתם צריכים להיות בקרון.
אתם צריכים להיות בקרון, ואנחנו נגרור אתכם,
אתם יכולים להאכיל את הברווזים.
נחזיר אתכם הביתה לפני ארבע, בזמן לתכניות שלכם.
ואז הם מתרגזים אם אני מנסה לעזור להם
ולתת להם עצה ולשמור עליהם.
הם מתחילים להתגונן. "אל תגיד לנו מה לעשות."
"אנחנו ההורים שלך. אנחנו עשינו אותך."
בסדר. תודה שהמצאתם אותי. זה היה נחמד מצדכם.
אבל המצב השתנה.
המצב השתנה. המוח שלי עדיין שלם.
לא שמתי ספוגים במצנם הבוקר.
אני מצפה לזמן שהילדים שלי יעזרו לי.
יש לי שתי בנות. הן עוזרות לי כבר עכשיו.
אני אסיר תודה על העזרה. אני לא עושה הרבה דברים כמו שצריך.
הן לא צריכות לדעת שזה כיוון שאני שיכור ומסטול.
אבל אני מבולבל לפעמים.
"אבא, הכיריים אמורים עדיין לדלוק?"
"לא."
"לא, הכנתי ארוחת ערב לפני שעה."
"צריך להשרות את הסיר הזה הרבה זמן."
"תמלאו אותו בבועות. נטפל בזה ביום רביעי."
"אבא, זה היה שלט עצור." "מזל שאנחנו נוסעים מהר."
"תחזיקי את המריחואנה שלי. אני צריך לעשות פרסה."
"אל תספרי לאימא שלך."
הן יכולות להיות יותר נחמדות בקשר לזה.
אין שום דבר יותר מרושע מנערה מתבגרת כשהיא יורדת עליך.
אין שום דבר מרושע יותר בעולם, הן חכמות
ערמומיות והן פשוט מכוונות לחולשות שלך.
זה מאוד מטריד.
הבת שלי נכנסה למטבח.
"אנחנו מנסות לראות סרט בחדר השני,
"ואנחנו יכולות לשמוע אותך נושם."
"בסדר, אני אפסיק עם זה."
"אני פשוט אפסיק לנשום ולחיות פה, ולחיות בכלל. מה את אומרת?"
והיא רק נתנה כיף לאחותה וחזרה לצפות בסרט "הנוקמים".
הבת השנייה שלי, בת 16, בוהה בי בארוחת הבוקר.
מפחיד מאוד. היא לא יצרה איתי קשר עין מאז שהיא הייתה בת שש.
"אני לא אוהבת איך שאתה לועס את הגרנולה שלך."
"למה אתה לועס את הגרנולה שלך ככה? מה זה אומר בכלל?
זו גרנולה. היא גדולה והיא פריכה.
אני חייב להקטין אותה. או שהיא תקרע לגזרים את קנה הנשימה שלי.
איך את אוכלת את הגרנולה שלך? את בולעת אותה שלמה, כמו נחש?
ילדת שטן?
זו אותה בת, דרך אגב,
שבלי הסכמתי וידיעתי,
בזמן המגיפה, יצאה ואימצה כלב פאג עזוב.
פאג! טיפלה בכל הניירת ופשוט הופיעה עם פאג.
אם אתם לא יודעים מה זה פאג, הם מפרסמים אותו ככלב.
זה לא.
יש לו גוף של תרנגול הודו, שמן, עגלגל ושעיר.
ארבע רגליים דקיקות שנראה שלא יצליחו לתמוך בגוף השמן הזה.
לכלבים יש כפות רגליים.
לפאג יש אצבעות ארוכות של גברת עם ציפורניים מלאכותיות מגונדרות.
לחלק יש ארבע, לחלק שלוש, לחלק שתיים. כמו רגל של תרנגולת.
ופנים של גבר בן 80 שסובל מדלקת פרקים.
עיניים שנראות כאילו שהן שייכות לבעל חיים אחר לגמרי.
נראה שאלוהים היה באמצע לייצר אותו, ונגמרו לו העיניים של פאג
והוא אמר, "בואו ניתן לו עיניים של פרה. נראה אם זה יצליח."
זה לא הצליח.
לייצור המסכן הזה יש שתי פקעות שמשתלשלות מתוך הגולגולת שלו.
העפעפיים אפילו לא מצליחות לעלות ולכסות את העין.
הוא לא עצם עיניים מאז שהוא אצלי.
הוא רק נאבק ונוחר 24 שעות ביממה.
"הוא ישן עכשיו? יצאנו לטיול."
עובדה כייפית,
אם פאג נופל לבריכה, הוא מייד שוקע.
מסתבר שאם הראש שלך עשוי מגוש בטון,
הראש שלך יצלול במים העמוקים.
כשהוא עדיין נוחר. בועות יוצאות משני הצדדים.
אני לא חושב שהוא אפילו יודע שהוא בבריכה.
לדעתי הוא חושב שהוא שוטט לחלק מוזר של החצר
והגלאוקאומה שלו במצב רע.
החלק הכי טוב אצלו, קוראים לו פרנק.
וזה מצחיק כי כל פעם שצועקים עליו,
זה כאילו שאתה בסרט עם סינטרה.
"באמת, פרנק, למה אתה מתנהג ככה?"
"השתנית, פרנק. השתנית."
כמו שאמרתי, הוא כלב גזעי... כלב הצלה גזעי.
הוא נמצא ברחובות האכזריים של העיר דאוני, קליפורניה.
אם אתם לא מכירים את דאוני, היא דומה לפה, רק עם יותר דקירות.
למה פרנק שוטט ברחובות האכזריים של דאוני, קליפורניה?
או שמשהו לא בסדר איתו, או שהמשטרה מחפשת אותו.
משהו לא בסדר עם פרנק. משהו ממש לא בסדר עם פרנק.
פרנק משתין בכל מקום,
בפנים או בחוץ, בכל מקום שהוא רוצה, פרנק משתין.
גיליתי את זה כי קניתי פנס אולטרה סגול באמזון.
אף פעם לא תפסתי אותו בשעת מעשה.
אני רואה אותו תמיד הולך במסדרון עם רגלי הגברת המגונדרות שלו
ומבט חשוד בעיניים השמנות שלו.
אף פעם לא תפסתי אותו, אבל קניתי את האולטרה סגול הזה,
והסתובבתי בבית. הוא השחית את הבית שלי.
הוא הרס אותו. בעיקר את המשרד שלי, החריב אותו.
בהתחלה לא אמרתי כלום. חשבתי, "אולי זה אני?"
אחרי ניתוח זהיר, זה פרנק, כע זה נמוך מאוד.
אז מה עושים? בהתחלה כעסתי. "איך אני מטפל בזה?"
אולי להשאיר את הדלת האחורית פתוחה לראות אם הוא רוצה לצאת לשחייה?
ואז עצרתי את עצמי.
"לא, בוא נבדוק אותו."
אולי משהו לא בסדר, כמו בעיה בשלפוחית.
אני לא יודע מה קורה בתוך כלבי פאג מלבד פרסים.
אולי יש דלקת בדרכי השתן.
הכנסתי אותו לביתי, והוא בן פאג בריא.
הכול נבדק.
אין שום בעיה בדרכי השתן שלו. שום דלקת.
אבל הבעיה לפי הווטרינר,
במונחים רפואיים, היא שפרנק הוא שמוק.
הוא יודע מה הוא עושה, והוא ימשיך לעשות את זה
בזמן שהוא מסתכל לי ישר בפנים.
אז חזרתי לאמזון, היכן שכל התשובות שלנו נמצאות,
והם עושים חיתולים לכלבי פאג.
אפשר לקנות אותם באמזון.
אני יודע שזה פתטי. זה אפילו לא נראה כמו חיתול.
זה נראה כמו חגורת הגב שאיש השליחויות לובש
בשנה האחרונה שלו בעבודה. רק משהו שתלוי מעל לתחת שלו.
לא נראה שזה עושה הרבה, אבל כאב הגב שלו ממש מטריד אותו.
אנחנו לא קוראים להם חיתולים מתוך כבוד לסינטרה. אנחנו קוראים להם מכנסיים.
"בוא, פרנק. יש לנו אורחים. תלבש מכנסיים, בסדר?"
"לכל הרוחות."
אני מודה שזה היה מוזר להלביש מכנסיים לכלב.
זה לא הרגיש נכון או טבעי.
ואז חשבתי מה הם עשו כשהיינו צעירים.
כשאני הייתי ילד, כלב היה כלב.
הוא חי בחוץ בחצר, קשור לעץ.
אם הלכת לאנשהו, הוא חיכה שתחזור.
זה היה יכול להיות שעה, יום, זו הייתה יכולה להיות שנה.
הכלב חיכה לך. אף פעם לא אמרת לאבא שלך,
"אנחנו יכולים לקחת איתנו את הכלב לחופשה?"
הם היו קושרים אותך לעץ השני.
ותראו מה הם השיגו עכשיו, הכלבים האלה, אני רואה אותם בכל מקום.
אני רואה אותם נרשמים בעצמם במלונות.
אני רואה אותם במסעדות יוקרה, שותים מרטיני,
עולים על טיסות להוואי.
אני לא יודע איך עשיתם את זה, כלבים, אבל עשיתם את זה.
אתם חלק מהעולם האנושי. עשיתם את זה. ברכותיי.
עכשיו שאתם פה, תוציאו את הלשון מהתחת שלכם ותעיפו מבט מסביב.
ואתם תיראו שכולנו לובשים מכנסיים,
כי אנחנו יודעים איך החבילה שלנו נראית והיא צריכה להיות מוסתרת.
אני לא יודע אם ראית אי פעם פין של פאג, אדוני.
אתה נראה כמו מישהו שראה חרא בחיים שלו.
אולי היית בכלא. אני לא יודע איך אתה חי.
אם לא ראית את זה, תחפש את זה בגוגל אחרי ההופעה.
כולכם, תחפשו את זה בגוגל אחרי ההופעה. בדפדפן הפרטי.
חכו עד שתראו את זה. זה מוזר, מעוות,
מכוסה בשערות סוס במגוון צבעים.
זה עוקב אחריך בחדר כשאתה הולך.
זה נראה כמו משהו שהשטן ידגדג אותך בעזרתו.
תלבשו מכנסיים.
אבל ככל שכלבי פאג מגעילים, והם מגעילים, אנחנו גרועים יותר.
בני אדם גרועים יותר.
חשבתי שנהיה טובים יותר אחרי כל מה שעברנו.
חשבתי שנהיה מודעים יותר לחיידקים, יותר מנומסים. לא!
מגעילים בדיוק כמו פעם. אנחנו נוראיים.
השיעולים חזרו. אתה מסתובב בשדה התעופה
וכל האנשים האלה מסתובבים כמו אריות ים.
אף אחד לא מכסה את הפה. מרססים שורות של אנשים.
ראיתי מישהו במטוס שקצץ ציפורניים.
כן. תודה. למה?
למה אתה בכלל מחזיק קוצץ ציפורניים בכיס.
מה יש לך בכיס השני? חוט דנטלי משומש ונייר טואלט?
מה הבעיה שלך?
אנשים חזרו לירוק בכל מקום,
סמחטות גדולות של גברים בדיוק על המדרכה שאתה הולך עליה.
הסמחטות הגדולות, הדוחות, שמגיעות ישר מהמעי הדק.
שהן במרחק 15 סנטימטר מהצד השני של המעי הדק...
ואיזה מישהו החליט, "לא, אני מוציא אותה מלמעלה."
"אנשים ירצו לראות אותה."
והיא נוחתת על המדרכה כמו שליה של חייזר.
יש לה עיניים ודופק ורגשות.
גולשת לתוך הביוב ומכפילה את עצמה.
ומשם הגיעה הקורונה.
אני לא צוחק. משם היא הגיעה.
אלה דוגמאות לדברים שגברים עושים. גברים עושים את הדברים האלה.
אף פעם לא ראיתי אישה מקנחת את האף באוויר בלי טישו.
אלה דברים שגברים עושים. ואני יודע שאנחנו מנסים לגלות את המקור.
זה הגיע מעטלף? זה הגיע מקנגורו? זה נוצר במעבדה?
אני לא יודע, אני רק יודע משהו אחד.
גברים היו מעורבים.
אתם יודעים.
אתם יודעים שגבר כלשהו התערב עם גבר אחר
לעשות משהו מוזר לעטלף עבור עשרה דולר.
והם יצאו החוצה לסמטה ליד המעבדה,
וחבורה נוספת של גברים נעמדו במעגל ועודדו אותו.
ועכשיו אנחנו נאלצים לעטות מסכות עד קץ הימים.
אין מה לעשות, אנחנו איומים. גברים הם איומים.
אנחנו מגעילים. כל גבר כאן, השתין בחצר שלו.
השתין ב... נכון? כן.
"לא, טום, לא הגבר שלי." כן, הגבר שלך.
אני מבטיח לך, כשאת לא רואה, מאחורי כיסא הנוח, מאחורי הגריל.
בתוך הגריל, אם הוא דלוק.
כן, כי זה עושה צליל כיפי.
תחשבו על זה, כל אי נוחות שיש בעולם,
היא בגלל גברים שהיו שם לפניך, עשו משהו נורא
ונאלצו לשנות את הכללים.
למה אי אפשר פשוט להיכנס לשירותים בתחנת דלק?
למה נותנים לך מפתח שמחובר לשרשרת שמחוברת לצמיג של משאית?
ואנחנו נאלצים לסחוב אותה סביב לבניין כמו עבד מצרי.
למה? כי היו שם בפנים גברים. גברים איומים שעושים דברים איומים.
משחקים באסלה כמו באמבטיה.
מכניסים את הבולבול שלהם למייבש הידיים.
כן. נראה לכם שכשהמייבש של דייסון יצא זה לא מה שהם עשו?
זה מה שהם עושים.
אני יודע שהשירותים של הנשים הם לא פינוק גדול.
זה לא בגלל מה שאתן עושות שם.
הגברים מתגנבים לשם כשאתן לא מסתכלות
ומשתמשים גם במייבש הידיים שלכן.
אבל, למרות שאנחנו דוחים, ואף גבר לא יתווכח על העובדה הזו,
אנחנו טובים בשבילכן.
גברים הם טובים בשבילכן. אנחנו הופכים אתכן לחזקות יותר.
אנחנו מגבירים את החסינות שלכן. אתן חושבות שכל מה שעברנו היה רע?
זה היה רע כפליים אם גברים לא היו משחקים עם הביצים שלהם
ואז נוגעים בכל ידית דלת בעיר.
אז בבקשה.
עוד משהו שיש לגברים, ואני לא מבין
למה אין אותו לנשים, זה נשמע לי הפוך.
זו כמות בלתי רגילה של הערכה עצמית וביטחון עצמי
שמבוססים של שום דבר.
עם כל כמה שאנחנו גרועים, כל גבר חושב שכולן רוצות אותו כל הזמן.
גבר ישתין בחצר האחורית שלו, ייכנס דרך הדלת הראשית ויחשוב "היא רוצה אותי."
בעוד שנשים הן היצורים הכי קסומים ויפים על פני האדמה,
הן גולשות להן סביב הגלובוס כמו אלות עשויות צמר גפן מתוק,
מלאות בחיים ובאהבה
ויופי וספק עצמי.
"אני שמנה? אני זקנה? אני שונאת את השיער, את העיניים שלי, את התחת שלי."
ובינתיים את מסתובבת עם אורנג-אוטנג כחית מחמד.
שאפילו לא מסתכל על עצמו במראה.
התגלמות היוהרה הגברית באה לידי ביטוי בקיץ.
בקיץ, בכל עיר, תוכלו לראות גבר בן 80,
שפוסע לו ברחוב בגופיה, או גרוע יותר, בלי חולצה בכלל.
פשוט מהדס לו על המדרכה
כמו עוף בגריל שפג תוקפו.
לא נשארה לו שום מסת שריר, רק שתי כנפי עוף גרמיות.
פטמות שוש מתנדנדות ברוח.
שרשראות זהב מסובכות בשיער הגוף העכבישי המפחיד שלו.
ויש לו את החוצפה להתחיל עם נשים צעירות.
אלוהים, אני לא יודע איך אתן הנשים נותנות לנו לטפס עליכן.
אני באמת לא יודע. אני הייתי לסבית ללא ספק.
שתי הבנות שלי סטרייטיות. אני אומר להן, "תתרכזו, יש לנו עוד זמן."
אתן לא חייבות לעשות את זה.
אני לא לסבית.
אני גבר סטרייט, נשוי.
אני נשוי כבר 22 שנה לאותה אישה.
תודה.
אין לכם מושג מה עובר עליי.
לא, היא נהדרת, 22 שנים. היא הכי טובה בעולם. אני מת עליה.
אני לא הולך לתקוף את מוסד הנישואים.
אני מאמין בנישואים. באמת. אלו חיים קשים
אם אתה מוצא מישהו אחר, שיהיה שותף, שאפשר לעבור איתו הכול,
זה טוב. זה יכול לשפר את החיים שלך.
אם מוצאים את האדם הנכון, ומנמיכים את הציפיות
בנוגע למה שייצא לך מזה, אתה תהיה נשוי באושר רב.
ואני לא מתכוון לזלזל בנישואים כשאני אומר שצריך להנמיך ציפיות.
אני חושב שזו הסיבה שאנשים מתגרשים.
ציפיות גבוהות מדי בנוגע למה שיקבלו
ממערכת היחסים הזו. זה לא הרבה.
אל תפעילו עליה כל כך הרבה לחץ.
תיכנסו לזה בעיניים פקוחות. אל תהיו טיפשים. צריך להיות חכמים.
יש לי חבר ששוקל להתחתן.
הוא כזה טיפש. איך שהוא מדבר, הוא דביל.
הוא איתה כבר חמש שנים, הדברים שהוא מדבר עליהם,
"היא נחמדה, המשפחה שלה די מגניבה."
"היא חכמה, אבל אני לא יודע אם היא מספיק סקסית."
"לא יודע, אנחנו מדברים על חתונה. היא מספיק סקסית?"
אתה מסומם?
אתה מדבר על להיות נשוי כל חייך.
סקסית זה לא חשוב, לא עם זה מתחתנים.
מתחתנים עם מישהי חזקה. אתה לא צריך דוגמנית על.
אתה צריך מישהי שיכולה להרים את הספה מהצד השני.
בלי שתצטרך להוציא את הסיגריה מהפה.
עם אחת כזו אתה מתחתן.
לא. זה דבר טוב.
אם אתה נשוי ואתה כאן הלילה, זה יופי של לילה עבורך.
אתה נהנה. אין עליך שום לחץ. אתה נשוי.
אפילו לא אכפת לך אם בת הזוג שלך נהנית כרגע.
זו לא הסיבה שאתה כאן. בואו ניתן למישהו אחר לדבר במשך שעה.
זה קל.
אם אתה בדייט, אם אתה כאן כרגע בדייט,
זה לילה קשה עבורך.
מדובר בהרבה עבודה. לך דווקא אכפת מה קורה הערב.
אתה רוצה שהיא תהיה שמחה. זה הרבה לחץ.
זה מה שמפריע לי ביציאה לדייטים.
אם תריבו בדרך הביתה הלילה,
אולי בגלל משהו שאני עומד להגיד,
אם תריבו הלילה,
כל מערכת היחסים עלולה להסתיים הלילה.
הלילה. אתה עלול לסיים אותה הלילה.
כי יש לך את האפשרות הזו. וזו אפשרות איומה.
כי אם באמת תעזוב, תצטרך לקחת
את המחשב הנייד ואת כל המטענים שלך.
לעשות תסרוקת חדשה, לקנות בגדים מגניבים, לחזור לעולם.
שוב לשקר לכולם, כמה שאתה מרגיש סבבה.
אשתי ואני עשויים לריב על אותו דבר הלילה, ואנחנו לא ניפרד.
אנחנו לא נעזוב, כי אין לנו את האפשרות הזו.
אנחנו עלולים להיכנס לריב הכי גרוע שיש בעולם, ולא נעזוב.
אני לא עוזב. כשאנחנו רבים, אני לא עוזב. אני הולך למזווה.
אני הולך למזווה ואני לוקח חבילה של עוגיות,
ואני אוכל את כל העוגיות אחת אחרי השנייה בזמן שאני בוהה בהשתקפות שלי על הטוסטר.
עד שאני מרגיש כל כך מגעיל שאני סולח לה,
על כל מה שהיא אמרה, כי אני יודע שהיא כנראה צודקת.
והיא נשואה לאדם מפלצת שבדיוק אכל 24 עוגיות בעמידה.
אני לא צריך בגדים מגניבים, אני לא צריך תספורת חדשה.
אני מסתפר כשהיא אומרת, "לך תסתפר."
אני קונה בגדים כשהיא קונה בגדים וזה מזכיר לי שאני צריך בגדים.
בגלל זה בני זוג נראים דומים בסוף.
"תכף אשוב, אני הולכת לקנות נעלי ספורט." "חכי רגע."
"גם אני צריך נעלי ספורט."
"באמת? רוצה לבוא?" "כן, אני רוצה לבוא."
"בוא נלך. יום נעלי ספורט!"
ואנחנו הולכים לחנות הנעליים ואנחנו יושבים באזור של הנשואים,
והם מביאים לנו נעלי ספורט שלא נועדו לשום אירוע אתלטי.
לא, הן גדולות והן לבנות ויש להן סקוץ'.
הן טובות לעמידה בזמן שאנחנו מחכים זה לזה.
"אתה רוצה גם גרביים?" "קראת את המחשבות שלי."
גרביים, מכנסיים קצרים, ונעלי ספורט. אל תארזו אותם, אנחנו נלבש אותם.
אנחנו נראים טוב? לא. אנחנו לא נראים טוב. זו לא הייתה המטרה.
המטרה הייתה להפוך זה את זה ללא-שווים-זיון ליתר העולם.
אנחנו לא צריכים איזה רווק סוטה שיסתכל על הנעליים המגניבות שלך
ויתחיל איתך. זה יהרוס את הדבר הטוב שיש לנו.
"מה עם הסקס, טום?" "מה עם הסקס?"
כולם תמיד שואלים, "בן אדם אחד עד סוף ימייך?"
"מה עם הסקס?" תתבגרו. סקס מטופש.
אתם מתכוונים לסיבה לכל החלטה מטופשת שאי פעם עשיתם?
הסקס הזה? סקס זה כיף, אבל זה כמו מתקן בלונה פארק.
בפעם הראשונה שעליתי על הר החלל? בטח, זה היה מלהיב.
לא ידעתי שזה מה שיקרה.
אני עולה על הר החלל כבר 22 שנה.
אני כבר יודע מה הולך לקרות.
זה כיף, אבל בסוף אתה מרגיש בלבול, בחילה, וצורך לתפוס תנומה.
הייתי בניו יורק, האנשים בחדר המלון
הסמוך עשו סקס.
מאוד חזק, מאוד קצבי, מאוד שמח. וזה נמשך 15, 20 דקות.
חשבתי לי, "כנראה שהמגפה נגמרה."
הם נהנו שם. לא עצרו. פשוט המשיכו.
25, 30 דקות ללא הפסקה.
30 דקות מלאות. התקשרתי לאשתי ואמרתי, "אני חייב לך התנצלות."
זה לא נעצר שם. 35, 40 דקות. 40 דקות של אקשן בלתי פוסק.
אף פעם לא הגענו ל-40 דקות... 40 דקות ללא הפסקה?
לא, אפילו אם תוסיפו את הארוחה, לא הגענו ל-40 דקות.
אני גם לא ארצה. 40 דקות? תרדי ממני. יש לי דברים לעשות.
איפה הטלפון שלי?
אחרי שעברה שעה, פשוט שמתי אטמי אוזניים ובכיתי עד שנרדמתי.
אני אפילו לא רוצה לדעת שקיימים כאלה אנשים.
התעוררתי בשבע בבוקר למחרת, עדיין שמעתי את זה,
שבע בבוקר! אני חושב לעצמי, רגע.
אלה לא אנשים. זה פורנו.
זה פורנו. חשתי כזאת הקלה.
אבל אז התעצבנתי, מי זה שם אחרי המגפה
מרסס לכל כיוון כמו פרנק?
גבר. גבר דוחה. נורא.
אני לא אשפוט אתכם על פי מערכת היחסים שלכם.
רווקים או נשואים? אני לא יודע.
הדברים האלה מורכבים וקשים לניווט.
זה מאוד מסובך, אתה פוגש מישהי
שאתה לא מכיר. האם תלכו עד הסוף?
זה ישתנה. שניכם תשתנו.
שניכם תאמצו תחביבים מוזרים, תעשו דברים מוזרים.
אתם תיראו מוזר. זה הולך להשתנות.
תגלה דברים על בת הזוג שלך שבכלל לא צפית.
בדיוק גיליתי שאשתי לא אוהבת כשאני קורא.
היא לא אוהבת כשאני קורא כל דבר שהוא. ספר, מגזין, קופסה של דגני בוקר.
כשהיא רואה אותי קורא, היא לא חושבת, "הוא זקוק לקצת שקט."
לא, היא חושבת, "הוא משועמם. אולי אספר לו סיפור על אחותי בעבודה."
"הוא קורא ספר. כנראה שהוא ממש משועמם."
"אולי אספר לו על חוזה השכירות של אימא שלי על הדירה שלה."
הזמן האחר שבו היא אוהבת לדבר זה מאוחר בלילה.
מאוחר בלילה כשאני נכנס למיטה, מניח את ראשי על הכר,
ומכבה את האורות.
אז היא אוהבת לדבר על סרטן,
חטיפות של ילדים, וסוף העולם.
כל החדשות הרעות שהיא אספה במהלך היום,
היא הולכת לפזר על הצד של המיטה שלי.
עד שהיא מוציאה הכל, ומתחילה לנחור.
מיד כשהיא מכבה את האור, "דיברתי אם אימא שלך בטלפון היום."
"היא נשמעה כל כך זקנה. אני תוהה כמה זמן נותר לנו איתה."
"ליטפת את החתול לאחרונה? יש לו גידול בצוואר."
"לחתול של קרול יש גידול. הוא כל כך גדול שנראה שהוא חובש כובע."
"אמרתי לך שדיברתי עם אימא שלך בטלפון היום?"
"מי יותר מבוגר? אימא שלך או אבא שלך?"
"אחד מהם לא יחיה עד חג המולד, יש לי תחושה כזאת."
"אני לא מאמינה שהבנות שלנו נוסעות לקולג' בקרוב."
"נורא לחשוב שהן יהיו לבד בעולם עם כל הגברים האיומים האלה."
"כנראה לא יותא נורא ממה שהן עושות
בחדרים שלהם עם הטלפונים שלהן כרגע."
"הבנות של קרול צילמו את הנרתיקים שלהן,
והעלו את זה לאינטרנט."
"אתה חושב שזה מה שהבנות שלנו עושות ברגע זה?"
"שישה מטר מהמיטה שלנו, בחבילת השיחות המשפחתית?"
"דיברתי עם אימא שלך. דיברתי עם אימא שלך בטל..."
ואני בוהה בתקרה במשך שש שעות רצופות.
רק מחכה לשמש שתזרח,
כדי שאוכל לשתות קפה ולברוח מהאישה שטן שישנה לצדי.
אנחנו לא צריכים לישון באותה מיטה יותר.
לא כל הזמן. מדי פעם זה כיף.
אני מקווה שאתם מוצאים אהבה בחיים שלכם.
אני מקווה שאתם בני מזל כמוני.
אבל זה לא מאסר עולם, להיות במיטה אחת
עם בת הזוג שלכם לכל החיים.
אני אומר לה, "תראי, מישהו יעזוב הלילה."
"מישהו ייקח את הכרית, יבעט בכרית השנייה
"ויעזוב באמצע הלילה בכעס."
למה שלא נעשה את זה בעשר עם נשיקה על הלחי?
"אוהב אותך. נתראה בבוקר."
היא לא מוכנה. היא נאחזת בגרסה הצעירה שלנו.
וכמובן בהתחלה, צריך להיות באותה מיטה.
אתם צעירים, מיניים, מאוהבים.
אתם עושים אהבה שלוש פעמים בלילה.
אתם נרדמים חבוקים בצורת בייגלה עם הפנים תלויות למעלה למטה.
ואתם ישנים טוב ככה.
אתם למעשה ישנים שמונה שעות שלמות ככה.
ואתם מתעוררים בבוקר ומרגישים רעננים ומאוהבים.
אתם מסתכלים זה על זה, "בואי נעשה את זה שוב."
"בואי נעשה סקס של בוקר," אתה אומר.
אנחנו לא אומרים את זה איפה שאני גר.
לא, אנחנו עסוקים מדי בבוקר להצביע זה על זה
ולהאשים אחד את השני מי מאיתנו הרס את השינה.
"זה היית אתה. משהו לא בסדר איתך."
"לא. את צריכה ללכת לרופא."
"יש משהו בתוכך, והוא מנסה לצאת החוצה."
והאמת היא שזה כנראה שנינו, כי אנחנו בני יותר מ-40.
ואם אתם בני יותר מ-40, יש לכם 50% סיכוי שתהיה לכם
שנת לילה טובה.
50%, רק אתם, לבדכם.
50% סיכוי לשינת לילה טובה,
כי אתם גוססים. אתם גוססים לאט.
הגוף שלכם מנסה לחנוק אתכם למוות, והטכנולוגיה מחזיקה אתכם בחיים.
יש 50% סיכוי שתזכו לשנת לילה טובה.
ולא בגלל שעשיתם משהו מטורף כמו חגיגה של קוקאין.
לא. זה כיוון שמישהו אכל עוגייה אחרי שש בערב.
"דונה אכלה גבינה במסיבה. אוי לא!"
"היא לא תצליח לנשום כמו שצריך במשך שבוע."
"בוב שתה שלוש בירות. הוא יפליץ כל הלילה."
"תחגרו חגורות ביטחון כי אף אחד לא יישן הלילה."
הרבה דברים קורים לאשתי. היא חורקת שיניים בשנתה.
היא כל כך כועסת שהיא שוחקת את השיניים שלה.
במקום לגלות את הסיבה, הם לא עושים זאת,
במקום זה, הם פשוט נותנים לה מגן פה של פוטבול.
ודוחפים את זה לפה שלה כמו צעצוע לעיסה מחנות החיות.
היא מחסלת שלושה או ארבעה כאלה בחודש כמו בונה עצבני.
אני מתעורר עם חתיכות של פלסטיק מפוזרות על הפנים שלי.
וזה כחול וזה זורח בחשכה.
ככה אני יודע אם יהיה סקס הלילה.
אם אני רואה משהו כחול שצף לו בחדר...
זה לא יקרה.
לא הלילה. היא לבשה את הציוד שלה.
חבשה את הקסדה, את מגן הפה, ואת משחות האיקליפטוס שלה
ונכנסה למיטה עם רגליים לא מגולחות כמו דוב קואלה.
כמו דוב קואלה כועס במבחני כניסה לפוטבול.
והיא קמה להשתין שש, שבע פעמים בלילה.
לא ידעתי שלאישה יכולה להיות ערמונית מוגדלת, אבל יש לה.
וכשהיא הולכת, הקרסול שלה משמיע קנאקים.
אפשר לשמוע אותו!
לא שומעים את זה במהלך היום מבעד לרעש של מפוחי עלים ומשאיות זבל.
לא שומעים את זה בכלל.
אבל בשלוש לפנות בוקר, זה הצליל הכי חזק שיש.
וכשהיא נושמת דרך מגן הפה,
זה נשמע כמו דארת' ויידר שלכוד בעטיפת פצפצים בחדר השינה.
וזו הסיבה שגם לכם כדאי להתחתן.
מוזר להיות בן אדם, לא?
מוזר מה שעובר עלינו.
אני יודע כי אני גם בן אדם. זה מוזר.
הסיבה שאנחנו כאן זה להתחבר לאנשים.
זה כל הקטע שלנו.
להתחבר עם אנשים, לצאת לפגישות עם אנשים, להתחתן עם אנשים, לעשות אנשים חדשים.
עם כל מי שאתה מתאהב בו, עם כל מי שאתה מתחבר אליו,
יש לך יותר דאגות. כל אהבה היא דאגה.
זו דרך מוזרה לחיות. בגלל זה כולם משתמשים בסמים.
בפעם הראשונה שלקחתי את הבת שלי
לרופאה כשהיא הייתה תינוקת,
"בחיים לא אשן שוב."
אף פעם לא אהבתי משהו כל כך והרגשתי כל כך פגיע בד בבד.
זו דרך מוזרה לחיות. והכול היה בסדר, אבל זה היה מעורר אימה.
הרופאה אמרה, "הכול בסדר גמור. הכול טוב."
"בסדר, יופי."
"רק דבר אחד." "לעזאזל. מה זה?"
התחלתי להזיע מיד.
"לא עניין רציני, אבל הראש שלה באחוזון החמישי."
"מה זה אומר?"
זה אומר ש-95% מהראשים גדולים יותר מהראש שלה."
"מה?" "כן. רק לחמישה אחוז מהאוכלוסייה
יש ראש קטן כמו הראש של בתך."
"אתה לא רואה אותם כי הם מתרוצצים בחושך
"מסמטה אחת לשנייה."
"מה?"
"זה לא עניין רציני. נקיים מעקב כל שישה חודשים."
"בסדר."
לקחתי אותה הביתה.
לקחתי אותה לחדר המשחקים, והתחלתי לנשוף לתוך הפה שלה.
"קדימה, תגדלי."
הייתי בפניקה שנתיים. כמובן שאין ממה לדאוג. הראש של כולם גדל.
אתם אף פעם לא מסתובבים בקניון, ורואים מישהו עם ראש פינג פונג
שמסתובב לו במסדרונות, עם פקק בקבוק בתור כובע, "שלום."
לא, הראש של כולם בסדר.
אסור להפסיק לאהוב בגלל הפחד.
ככל שאתה אוהב יותר, אתה למעשה פוחד פחות. אתה פשוט צריך להמשיך לעשות את זה.
והאנשים שהכי קרובים אליך, אתה בכלל לא יודע מה קורה איתם.
יש להם סודות משלהם, חיים. אתה לא אחראי עליהם.
אפילו הילדים שלך!
הבת שלי חזרה הביתה אחרי השנה הראשונה בקולג',
אמרתי לה, "את בוגרת. ברוכה הבאה הביתה."
"תרצי קצת יין עם ארוחת הערב? את בוגרת עכשיו."
"רוצה קצת יין?" "לא, תודה. אני לא שותה."
"אני לא אוהבת אלכוהול."
"איזה אבא טוב אני."
היא אמרה, "אני רק מעשנת מריחואנה."
"כמה זמן את כבר עושה את זה?"
"מהשנה הראשונה בתיכון."
"איפה?" "בחדר שלי," היא אמרה.
ארבע שנים, תלמידה מצטיינת.
מסטולית לגמרי, בבית שלי. היא אוהבת מריחואנה.
הנה הבעיה. אני אוהב מריחואנה יותר.
ובמשך ארבע שנים לא עישנתי כי אני רוצה להיות
דוגמה טובה לילדים.
במשך ארבע שנים, אכלתי רק חופן
של סוכריות מלטונין כדי להתעורר קצת
ובסופו של דבר להירדם.
היא עישנה מבונג בקצה המסדרון.
המטרה האמיתית שלי, מה שלמדתי מהילדים האלה, היא לעשות אנשים טובים.
יש הרבה אנשים רעים, יש הרבה אנשים טובים.
אנחנו לא יכולים לשנות את האנשים הרעים,
אבל אנחנו יכולים להפוך אותם למיעוט על ידי עשיית יותר אנשים טובים.
זה אמור להיות קל.
זה לא שאנשים רעים עושים ילדים נהדרים. לא, הם עושים ילדים מחורבנים.
אתם רואים אותם שם, מפילים דברים במסעדות, נופלים לבארות.
אני לא יודע למה אנחנו בכלל מוציאים אותם.
מי נופל לבאר? לא ילד טוב.
הם ייפלו שוב.
נראה שזה אמור להיות קל לשנות אנשים רעים, נכון?
נראה שזה אמור להיות קל, זה היגיון בריא.
החיים שלך יהיו טובים יותר אם תהיה קצת יותר רגוע,
ותסתדר עם כולנו.
אני יודע שלא אכפת לך מאף אחד אחר, אבל החיים שלך יהיו טובים יותר,
ופחות מלחיצים אם רק תירגע קצת.
אנחנו לא מבקשים ממך לעשות יותר מזה.
רק לעשות פחות ממה שאתה עושה עכשיו.
תתחיל בקטן.
אל תתלה אשכים על הדופן האחורית של הטנדר שלך.
למה אתה עושה את זה?
מה הבעיה שלך? ולמה אתה עושה את זה?
יש לי מיניוואן מלא בילדים וזקנים.
אנחנו לא צריכים לראות את הביצים שלך על הכביש המהיר.
לא קל להיות טוב, זו עבודה. אתם אנשים טובים, אני רואה.
אנשים שבאים להופעות שלי הם תמיד אנשים נחמדים.
כולכם נוסעים במכוניות, אז אני יודע שאתם חארות מפעם לפעם.
כולם מתמזגים בכביש, איזה יום יפה.
אתה מפתיע את עצמך. פתאום,
"לא היום, זקנה בלה. את לא נכנסת לפניי."
"אני מרגיש שאת מסתכלת עליי. אני לא מתכוון להסתכל בחזרה."
לא היום, פני צימוק. לא היום."
מאיפה זה הגיע לעזאזל?
צריך לעבוד על זה. להיות נחמד לאנשים בשירות לקוחות.
להיות נחמד אליהם. אתה חושב שהם רוצים לשרת אותך?
האנשים האלה משרתים... לא, את לא המלכה
רק בגלל שנכנסת למסעדה.
הם לא רוצים לשרת אותך. זו העבודה שלהם.
הם רוצים להרוויח כסף, לשלם את שכר הדירה,
לקנות קצת קוקאין בדרך הביתה.
ומפיקולו לשעבר,
תהיו נחמדים במיוחד לפיקולו, או שהוא ילקק את הלחמניות שלכם.
תהיו נחמדים לאנשים בשירות לקוחות בטלפון.
אתם חושבים שהילדים האלה בהודו רוצים את העבודות האלה, לעזור לנו?
לא, הם רוצים שהמשפחות שלהם ישרדו.
תדמיינו אותם מספרים לחברים שלהם שהם קיבלו את העבודות האלה.
"קיבלתי עבודה היום." "מה אתה עושה?"
"אני הולך לעזור לאמריקאים לתקן את המחשבים שלהם בטלפון."
"לא!"
"אין לך אפילו מחשב." "אני יודע."
"אתה בקושי מדבר אנגלית." "אני יודע."
"הם יהרגו אותך." "אני מתחיל מחר."
אני תומך בתינוקות שבוכים במטוסים.
כן. אני בצד של התינוקות עכשיו.
אני תמיד ליד איש עסקים שמתלונן.
"מי ישתיק את הילד הזה?"
לא, חכה רגע. תשתוק אתה. אתה גבר.
אתה גבר עם זרועות שעירות וארנק.
אתה בחרת להיות על הטיסה הזו. הילד לא רוצה להיות פה.
אף תינוק לא רוצה להיות בגובה של 30,000 רגל עם שלד שקורס
כמו בקבוק של מים מינרלים.
לשבת בגובה התחת עם פלצנים בגיל העמידה,
שתוקעים עליהם נודים בדרכם למושב שלהם.
לא, הילד הזה נמצא במקום לא טוב כרגע.
הוא צריך לבכות במטוס.
כולנו צריכים לבכות במטוס.
הוא ההגון היחידי בכל המטוס המחורבן.
ושיהיה ברור, אני לא מעריץ של תינוקות.
אני לא. עשיתי שתיים ואני עדיין לא אוהב תינוקות.
אני לא בוטח באף אחד שאפשר לראות את הלב שלו פועם על הראש.
רגלי לחמנייה חסרות תועלת, לא יכולים לעמוד במשך שנים.
לא, אני לא אוהב אותם. אבל אם ילד בוכה, הוא לא במקום טוב.
הם בכנסייה, במסעדה או במטוס. אתם יודעים, תנו להם לבכות.
הוצאתם אותם מוקדם מדי. למה לקחת אותם לכל מקום?
הם תינוקות. תשאירו אותם בבית. זה תינוק שמח.
בבית, 22 מעלות, עירומים, צ'יריוס דבוקים להם לחזה.
אוכלים מתוך הקערה של החתול. זה תינוק מאושר.
אתם צריכים לצאת, אתם שמים סרט ורוד גדול על הראש הקירח שלה
כדי שכולם יפסיקו לקרוא לה ילד.
היא נראית כמו ילד. היא לא סיימה עדיין.
היא נראית כמו גבר. היא נראית כמו גבר בגיל העמידה שעובד בנמל.
תנו לה שנה, תנו לה להתמלא, ואז תוציאו אותה לעשות סיבוב.
אתם רוצים להתלונן על פעוטות
שיושבים במחלקת עסקים? אני אקשיב לכם.
זה צריך להיות מחוץ לחוק.
אני טס הרבה, זה משהו שקשה לקבל,
כשאני לא משודרג, אני תקוע במחלקת תיירים
בין שני מתאבקי סומו בטרנינג
אוכלים בייגלה כמו גמל שלמה במשך שש שעות.
והפעוט עומד עירום על המושב שלי, שותה מימוסה
ועושה לי אצבע משולשת דרך הווילון.
קשה.
אני מבין למה אנחנו כועסים על תינוקות כשאנחנו שומעים אותם בוכים במטוס.
כי אתם פוחדים. איש העסקים פוחד. כולנו פוחדים.
מפחיד שם למעלה. מפחיד. זה מפחיד.
אנחנו לא רחוקים מהילדים שהיינו.
אתה מפחד, אתה שומע קריאה לעזרה, ואתה מאבד את אומץ הלב.
זה מה שהיה נחמד בלהיות בבית שנתיים, אתה מרגיש בטוח שם.
זה מעניק את האשליה שאתה שולט ביקום. וכמובן שאנחנו לא.
לפחות אתה יודע איפה נייר הטואלט, איפה הכפות.
ברגע שאתה בנסיעה, זה חוסר הודאות.
נהניתי איתכם מאוד.
זו הייתה חוויה נהדרת. אני אוהב את כולכם,
אבל זה היה גיהינום להגיע הנה.
ברגע שאתה מגיע לביטחון, אתה בכיתה ג'
והמנהל צועק עליך.
ברגע שאתה עוזב את הבית שלך, איש הביטחון מחזיק את התיק שלך.
"של מי התיק הזה?" "חרא. התיק שלי."
"יש בפנים מים?" "אולי."
"אתה אידיוט." "לא, אני יודע לעשות דברים."
ואז אתה מגיע למלון, עוד אי ודאות.
איך המפתח פועל? המעלית?
השלט רחוק? איך התרמוסטט עובד?
של מי השערה המתולתלת הזו?
איך מדליקים את המנורה? איך מדליקים את המנורה המחורבנת?
למה יש כל כך הרבה מנורות? אתה אף פעם לא מוצא את המתג.
הוא על הבסיס? על הזרוע? זה כבל? איפה המתג?
אתם שמים אותו על החוט, מתחת לשולחן? בני זונות חסרי לב.
אני רק בן אדם זר בעיר זרה שמנסה לשרוד.
וזו הנסיעה הכי קלה יחסית,
לבד עם מזוודה על גלגלים. אבל אז אתה נוסע עם המשפחה שלך,
וזה גיהינום עלי אדמות. חופשה משפחתית? אל תעשו את זה.
אל תעשו את זה. תראו, משפחה זה ארגון רע.
ארגון שבקושי מתפקד בבית.
למה לך להוציא אותה לדרכים?
ואני תמיד כזה טיפש.
אני חושב, כשנגיע לשם, אני אתחיל ליהנות.
הנסיעה תהיה גיהינום, אבל כשנגיע לאתר הנופש, אני אעשה חיים.
לא, אידיוט שכמוך.
אתה בתוך תכנית ראליטי מוזרה עם מכשולים שאפילו לא חלמת
שתצטרך לעבור. הם מגיעים משום מקום.
"אשתך בדיוק נעקצה בנרתיק על ידי מדוזה, זוז!"
"חמותך מנסה את הספרדית שלה על הפיקולו
"ואומרת הערות קצת גזעניות!"
"אני מצטער."
"לבת הצעירה שלך יצאה פריחה באמצע הלילה."
"אין בית חולים במשך שעות. מה תעשה?"
מה אני אעשה?
אני מוציא משחה מלוכלכת נגד אלרגיה מתחתית התרמיל שלי,
מוריד את השיער ונותן לה אותה.
משכיב אותה במיטה ומקווה שהיא תתעורר בבוקר.
אני לא רופא. אני אבא שיכור בחופשה.
ומבזק חדשות, גם הילדים לא רוצים להיות שם.
אף ילד לא רוצה להיות לכוד במלון עם ההורים החצי עירומים שלו.
שני האנשים היחידים שיכולים לסבך אותם בצרות.
ביליתם את כל הילדות שלכם בניסיון לברוח מההורים שלכם.
התחבאתם בבתי עץ, בערימות עלים, ישנתם בבית של חברים.
חבריי ואני נהגנו לשחק בצינור ביוב.
צינור ביוב שפינה את כל הפסולת האנושית מהעיר והשליך אותה לאגם.
כן, שם שיחקנו, בצינור הביוב של העיירה.
ואהבנו את זה כי ידענו שההורים שלנו אף פעם
לא יחפשו אותנו בצינור של הביוב.
"טום נעלם להרבה זמן. אתה חושב שהוא בצינור?"
"לא."
מפחיד בתוך צינור הביוב.
היו רוחות רפאים והליצן הזה מהסרט "זה".
היה שם מפחיד.
אבל הייתי מעדיף להיות בצינור מאשר לשבת בחדר מלון
על קצה המיטה ולחכות לאבא שלי שייצא מהשירותים
במשך שעה וחצי.
"מה הרעשים האלה?"
"זה נשמע כמו דוב שמחטט בפח אשפה מלא בבלונים."
הוא יוצא אחרי שעה. "לא הייתי נכנס לשם אם הייתי אתה."
"אבל אני חייב להיכנס. אין שום מקום אחר."
הולך דרך ערפל רעיל.
"למה יש ריח של חנות ישנה של בעלי חיים?"
עומד בגרביים בתוך מים. "מה הוא עשה?"
זו ילדות, נכון?
להיות תקוע בגרביים, במקום שלא רצית להיות בו.
קשה להיות ילד, נכון? כמו להיות בן ערובה.
שני החוטפים האלה שסוחבים אותך 18 שנה.
בלי כסף, בלי תעודת זהות. 18 שנה.
אף החלטה היא לא שלך.
"תיכנס למכונית." "לאן אנחנו נוסעים?"
"אמרתי תיכנס למכונית."
תודה רבה שבאתם.
הייתם גדולים. תודה רבה.
בכנות, תודה רבה. תשמרו על עצמכם.
תשמרו על עצמכם וניפגש בפעם הבאה. תודה.
תרגום כתוביות: ירון עבר הדני