Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Hölgyeim és uraim!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tom Papa: Micsoda nap!
Nagy tapsot Tom Papának!
Köszönöm szépen!
Nézzenek oda!
Még mindig életben vagytok. Szép munka!
Büszke vagyok rátok!
Nagyon köszönöm!
Nagyon jó itt lenni. Jól fogunk mulatni, remélem.
Azt mondják, izgalmas időket élünk. És tényleg.
Mások szerint ijesztő a világ. Nem értek egyet.
Nagyon izgalmas időket élünk.
Amikor az összes szabály megváltozik, akkor bármit megtehetünk.
Például elrabolhatnánk néhány milliárdost.
Miért is ne? Sok a gond. És öt embernél van az összes vagyon.
Kapjuk el őket! Ki fog minket megállítani?
Támogatom a milliárdosokat. Szép volt!
Keményen melóztál, megváltoztattad a világot.
Huszonnégy órára milliárdos leszel.
Ha nem osztogatod el a pénzedet reggelre a szegényeknek,
akkor el fogunk kapni.
El tudsz képzelni egymilliárd dollárt? Én nem is álmodom róla.
Egy embernek egymilliárd dollár.
Régen hatalmas álmaim voltak, és nagy elvárásaim.
De már nincsenek.
Ez van, srácok. Így alakult.
Jól csináltátok. Szép munka.
Ez van. Tényleg.
Számomra az a jó nap, amikor nem kell visszaszereznem a jelszavamat.
Micsoda remek nap!
Nincs annál szörnyűbb nap, mint amikor szórakoznál egy kicsit,
de keresztbe tesz a felhasználóneved és a jelszavad.
Nincs ennél szörnyűbb.
Tudom, hogy háborúk zajlanak, és lángokban áll a világ, de számunkra,
számunkra...
nincs ennél rosszabb.
Nem olyan, mint a régi időkben, a tündérmesék és mesekönyvek világában,
amikor mágikus jelszó kellett a kalandok megkezdéséhez,
és valami csodásat kaptál érte.
Jelszó kellett, hogy bejuss a kapun,
bemenj a sötét erdőbe, és összebarátkozhass a beszélő varjúval,
ott megküzdhettél a démonnal, a pálcáddal, és megkaptad a jelszót.
Aztán kinyílt a kapu, az egyszarvú elvitt a varázslóhoz,
aki aranyérméket és szexuális szolgáltatásokat kínált.
Már nem kapunk ilyeneket azután, miután kitesszük a szívünket is
a kütyüjeinken három órán át, elárulva az összes családi titkunkat,
anyánk lánykori nevét, és azt, hogy kivel szexelt a gimiben...
Majd egy automatikus tesztet töltünk ki, hogy tényleg emberek vagyunk-e.
Van-e stoplámpa a négyzetben?
Van-e dömper a négyzetben? Az a halott nagyim a képen?
Aztán küldenek egy csomó kódot más e-mailekre,
amikhez szintén nem tudod a jelszót.
Aztán végre megkapod a jelszót.
Kapunk szexuális szolgáltatásokat varázslóktól? Nem.
Akkor mit kapunk? Rendelhetünk pizzát a Pizza Hut applikáción. Juhé!
Bárcsak lett volna bátorságom felhívni valakit három órával ezelőtt...
hogy leadjam ezt a rendelést!
De már félek az emberektől.
Nem tudom, mit fog kérdezni a Pizza Hut 16 éves vezetője,
de tuti, hogy ijesztő lesz.
Nincs mit tenni. Mindannyian változunk,
belerángatnak minket a metaverzumba, robotokká alakítanak minket épp most.
Emlékszel, hogy milyen mások voltunk a kütyük előtt?
Kaphatsz róla egy halovány képet, ha mobil nélkül mégy el otthonról.
Hagytátok már otthon a telefonotokat?
Véletlenül, természetesen. Szándékosan nem tennénk ilyet.
Egy napig telefon nélkül lenni?
Micsoda remek nap lenne!
Persze csak miután túljutottál az öklendezésen és a síráson,
és hogy idegenek nadrágszárába csimpaszkodtál segítségért.
Ha ezeken túlteszed magad, varázslatos napod lesz.
Sétálgatsz a gondolataiddal kettesben, agyalsz dolgokon.
Azta, Benjamin Franklin is így érezhette magát...
csak sétálgatott, papírsárkányokra, cukorkákra, meg a szifiliszre gondolva.
Nincs mit tenni. Túl egyszerű lett a világ a mobillal.
El tudjátok képzelni, hogy telefon nélkül utazzatok?
Holnap indulnátok, kimennétek a reptérre,
felszállnátok egy gépre, és elmennétek három napra telefon nélkül?
Ijesztő ötlet. Hogyan jutnátok ki egyáltalán a reptérre?
Jó kérdés. Hogyan jutottál ki a repülőtérre?
Az Uber már füstjelzéseket is fogad?
Mi van, ha kijutsz a reptérre, és valamit változtatnak a járatodon?
Hogy fogsz róla értesülni?
Nem fogod tudni.
Addig fogsz bóklászni a folyosókon, amíg meg nem halsz.
A földön fogsz meghalni, a Hudson News üzlet bejárata előtt...
karnyújtásnyira az életmentő cuccoktól, de nincs ott a telód, hogy vásárolhass.
Ez jó befejezése lenne a történetnek.
Vagy mégsem? Mi van, ha meghalsz, felmégy a mennybe,
és azt mondják: „Bár mindent megtettél, mégsem engedhetünk be.”
„Bejutottál. Üdv a Mennyországban! Gratulálunk!
Mi a felhasználóneved és a jelszavad?”
Nincs nálam.
Emlékeztek, két évvel ezelőtt azt mondták, nem láthatjuk a családunkat?
Emlékeztek? Ne tedd! Ne menj haza!
Ha megteszed, megölöd a családod!
Idén elmaradnak az ünnepek. Maradj otthon!
Megölöd anyukádat a leheleteddel.
Két év a család nélkül. Egek! A régi szép idők!
Mindenkinek ugyanaz volt a kifogása.
Szeretnék hazamenni, de nem engednek.
Idén a barátaimmal kell tölteni a hálaadást, és jól kell éreznem magam.
Srácok, a család igazi áldás!
A család áldás, de attól még idegesítőek.
Épp most találkoztam a szüleimmel. Istenem! Egyre mókásabbak.
Apám vett az anyámnak olyan fegyverszerű,
légkalapácsra emlékeztető masszázspisztolyt.
Láttatok már ilyet?
Az időseknek árulják ezeket
a kínzóeszközöket, hogy próbálják ki egymáson?
Nem kell háttérellenőrzés, se engedély, se képzés.
Apám megcélozta anyám vállát, és meghúzta a ravaszt.
Nem sikerült jól.
Felgyűrte a bőrét, mintha palacsintatészta lett volna.
Anyám nem szabadulhatott. Apa meg nem tudta kikapcsolni.
Mintha egy Shar Pei beragadt volna az autómosóba.
A görcs kiment a nyakából.
A kulcscsontja és a lapockája is.
Aminek bent kellene lennie, most kint van.
Nagyon szeretem őket. Tényleg.
De mit csinálunk az öregeinkkel?
Meg kellene védenünk őket. Miért mondjuk nekik, hogy minél öregebbek,
annál több mindent megtehetnek?
Ez nem így működik.
Ne vegyél fel új dolgokat a bakancslistára 70 fölött!
Amit nem teszel meg 70 éves korod előtt, azt utána sem kell!
Anyám a TV-ből veszi ezeket az ötleteket,
ahol aktív idős embereket lát, és azt mondja:
„Apáddal utazni fogunk.
Útra kelünk.
Ideje utazgatni egy kicsit.”
Ne!
Te félsz a lépcsőktől.
Nem most kellene Európában kirándulgatni.
A bokád olyan, mint a jégkrémpálcikák.
Apának csak harmadjára sikerül felmennie a Starbucks rámpáján,
egyre nagyobb lendületet vesz, majd beront az ajtón,
végül elfelejti, hogy hol van.
Aztán elkezd kiabálni a pultossal, amiért az autója még nincs kész.
„Te nem érted. Apáddal szeretjük az aktivitást.
Kibérelünk egy tandembiciklit.
Hotelban szállunk meg. Tandembiciklit bérelünk.”
Ne tegyétek!
A tandembiciklit 70 felett páros öngyilkosságnak kellene hívni.
Két ember, aki nem jön ki egymással, nem tudja, hova tart,
ellentétes irányba akar menni, az ne üljön tandembiciklire!
Menjetek inkább szekérrel.
Azzal vinnénk körbe,
és etethetnétek a kacsákat.
Délután négyre majd hazaviszünk, amikor kezdődik a sorozatod.
Ha pedig segíteni próbálok, vagy tanácsot adni,
akkor megsértődnek.
Védekezni kezdenek. „Ne mondd meg, mit tegyünk!
Mi vagyunk a szüleid. Mi hoztunk létre.”
Oké. Köszönöm, hogy feltaláltatok. Nagyon rendes volt tőletek.
De a dolgok megváltoztak.
A dolgok már nem ugyanolyanok. Az én agyam még ép.
Nem én tettem a szivacsot a kenyérpirítóba ma reggel.
Előre várom azt, amikor nekem fognak a gyerekeim segíteni.
Két lányom van. Már most is segítenek.
És ezért hálás is vagyok. Sokszor rosszul csinálok dolgokat.
Nem kell tudniuk, hogy vagy részeg vagyok ilyenkor, vagy betéptem.
De néha összezavarodom.
„Apu, a sütőnek még mindig kell mennie?”
„Nem!
Már egy órája kész a vacsora.
Egy darabig áztatni kell majd azt a fazekat.
Tegyél bele mosogatószert, majd szerdán ránézek.”
„Apu, az egy stoptábla volt!” „Még szerencse, hogy gyorsan megyünk.”
„Fogd meg a spanglit, amíg megfordulok!
El ne mondd anyádnak!”
Lehetnének kedvesebbek is.
Nincs gonoszabb annál, mint egy tinilány, aki rád szállt.
Nincs náluk undokabb a bolygón, mert okosak,
ravaszok, és keresik a gyengeségeidet.
Nagyon nyugtalanító.
Egyik nap a lányom bejött a konyhába.
„Próbálunk filmet nézni a másik szobában,
de halljuk, hogy lélegzel.”
„Rendben, akkor majd befejezem.
Befejezem a lélegzést, és egyáltalán, a létezést is. Az jó lenne?”
Erre pacsit adott a húgának, és visszament nézni a Bosszúállókat.
A másik lányom 16 éves, a minap reggelizés közben bámult.
Nagyon ijesztő volt. Nem nézett a szemembe hatéves kora óta.
„Nem tetszik, ahogy a müzlit rágod.
Miért így eszed a müzlit?” Mi a fenét jelent ez egyáltalán?
A müzli ilyen. Nagy és ropogós.
Kisebbé kell tennem, különben tönkreteszi a légcsövemet.
Te hogy eszed a müzlit? Csak lenyeled, mint a kígyó?
Ördögi gyermek?
Ez ugyanaz a gyermekem amúgy,
amelyik a tudtom és az engedélyem nélkül
a Covid alatt adoptált egy mopszot.
Egy mopszot. Az összes papírmunkát elintézte egyedül, és hazahozta.
Ha nem ismeritek a mopszot, ő az, akit kutyaként reklámoznak.
De nem az.
Kövér, kerek, és szőrös, pulykaszerű teste van,
négy cingár lába van, ami úgy tűnik, képtelen megtartani a testét.
A kutyáknak mancsuk van.
A mopszoknak hosszú, női ujjaik vannak, díszes körmökkel.
Némelyiküknek négy, másoknak három, vagy kettő. Mint a csirke lába.
És olyan az arca, mint egy reumás 80 éves embernek.
A szemei olyanok, mintha egy teljesen más állathoz tartoznának.
Mintha Isten teremtéskor kifogyott volna a kutyaszemekből,
és gülüszemeket adott volna neki, mondván: „Megnézzük, milyen.”
Hát nem jó.
Szegény párának van az a két kis gumója, ami kiáll a koponyájából.
Nem is tudja ráhajtani őket a labdára.
Azóta nem csukta le a szemét, amióta nálunk van.
A nap 24 órájában küszködik és horkol.
„Most is alszik? Sétálunk.”
Érdekes tény.
Ha egy mopsz beleesik a medencébe, azonnal elsüllyed.
Kiderült, hogy ha a fejed egy betontömbből van,
akkor pofára esel a medencében.
Még mindig horkol. Mindkét oldalán buborékok jönnek fel.
Szerintem azt sem tudja, hogy a medencében van.
Talán azt hiszi, hogy elkóborolt az udvaron,
és kiújult a zöldhályogja.
Az a legjobb benne, hogy Franknek hívják.
Ami nagyon vicces, például amikor rákiabálok,
olyan, mintha egy Sinatra filmben lennék.
„Ugyan, Frank! Most miért kell így viselkedni?
Megváltoztál, Frank. Már nem vagy a régi.”
Ahogy említettem, ő egy fajtatiszta megmentett kutya.
A kaliforniai Downey rideg utcáin találták.
Nem ismeritek Downey-t, olyan, mint ez a város, de egy kicsit több a késelés.
Hogy miért lődörgött Frank a kalifornai Downey rideg utcáin?
Vagy azért, mert valami nem stimmel vele, vagy azért, mert körözik.
Valami nagyon nincs rendben Frankkel.
Frank mindenhol bepisil, amerre megy,
kint is, bent is, ahol csak szeretne, Frank bepisil.
Onnan tudom, hogy szereztem egy UV lámpát az Amazonról.
Nos, soha nem kaptam rajta, amint csinálja.
Csak azt látom, hogy az apró nőies lábain az előszobában sétálgat,
meg a gyanús tekintetű, kövér kis szemgolyóit.
Soha nem kaptam rajta, de már volt UV lámpám,
és végigmentem vele a házon. Tönkretette az otthonomat.
Összepocsékolta. Főleg az irodámban végzett nagy pusztítást.
Először nem szóltam semmit. Arra gondoltam, mi van, ha én tettem?
Majd alapos elemzés után kiderítettem, hogy Frank az. Nagyon alacsony.
Mit tegyek? Először mérges lettem. „Hogy kezeljem?”
Hagyjam nyitva az ajtót hátul, hátha úszni akarna?
Aztán megvizsgáltattam magam.
„Vizsgáltassuk ki inkább őt!”
Lehet, hogy valami baja van, húgyúti gondok, ilyesmi.
Nem tudom, mi jár a kis fejében a jutalomfalaton kívül.
Talán húgyúti fertőzés.
Elvittem orvoshoz, makkegészséges a kis dög.
Minden rendben volt.
Semmilyen urológiai betegsége nincs. Semmilyen fertőzés.
Az a gond, az állatorvos szerint,
orvosi szakkifejezéssel élve, hogy Frank egy seggfej.
Tudja, hogy mit csinál, és folytatni fogja,
miközben egyenesen az arcomba néz.
Úgyhogy visszamentem az Amazonra, ahol mindenre van válasz,
és rájöttem, hogy csinálnak pelenkát a mopszoknak.
Az Amazonon lehet venni.
Tudom, hogy szánalmas. Nem is hasonlít egy pelenkára.
Úgy néz ki, mint a tépőzáras hátmerevítő, amit a futár
nyugdíjazás előtt hord a munkában. Csak neki a fenekén lóg.
Nem úgy tűnik, hogy használna. De az isiásza nagyon zavarja.
Sinatra iránti tiszteletből nem pelenkának hívjuk. Hanem nadrágnak.
„Gyere, Frank! Vendégek jönnek, vegyük fel a nadrágodat, rendben?
Az ég szerelmére.”
Bevallom, fura érzés volt nadrágot adni a kutyára.
Nem tűnt helyesnek, vagy természetesnek.
Aztán eszembe jutott, hogy mit tett ilyen rövid idő alatt.
Mikor én voltam gyerek, a kutya még kutya volt.
A kertben éltek, egy fához kötözve.
Ha elmentem valahova, várta, hogy hazajöjjek.
Mindegy, hogy egy óra volt, egy nap, vagy egy év.
A kutya megvárt. Sosem mondtuk apámnak:
„Elvisszük a kutyát is nyaralni?”
Odakötöztek volna minket a másik fához.
És mi mindent elértek azóta a kutyák. Már mindenhol látni őket.
Önállóan bejelentkeznek a szállodába.
Látom, amint martinit iszogatnak egy puccos étteremben,
repülőre szállnak Hawaii felé.
Nem tudom, hogy történt, kutyák, de megcsináltátok.
Az emberi világ részévé váltatok. Gratulálok!
Ha már itt vagytok, húzzátok ki a nyelveteket a hátsótokból, nézzetek szét!
Észre fogjátok venni, hogy rajtunk is van nadrág,
mert tudjuk, milyen a cerkánk, de eltakarjuk.
Nem tudom, látta-e már egy mopsz péniszét, uram.
Úgy tűnik, már elég sok mindent látott.
Talán a börtönt is megjárta. Tényleg nem tudom, hogyan él.
Ha még nem látta, keressen rá a neten az előadás után!
Ez mindenkinek szól! Keressétek meg műsor után, privát böngészőben!
Majd meglátjátok! Furcsa, torz,
színes lószőrrel van borítva.
Követ téged mindenhova, mikor elmész mellette.
Olyasmi, amivel az ördög csiklandozna.
Vegyél fel nadrágot!
De bármennyire is undorítóak a mopszok, mi rosszabbak vagyunk.
Az emberek rosszabbak.
Azt hinnéd, hogy azok után, amiken átmentünk, jobbak leszünk.
Azt hittem, óvatosabbak leszünk majd a baktériumokkal. De nem!
Épp olyan undorítóak vagyunk, mint előtte. Szörnyűek vagyunk.
Visszatért a köhögés is. Sétálok a reptéren.
Az emberek úgy sétálgatnak, mint az oroszlánfókák.
Senki nem takarja el a száját. Teljes sorokat köpködnek tele.
Láttam egy fickót a gépen, aki a körmét vágta.
Igen. Köszönöm. Miért?
Miért van egyáltalán nálad körömcsipesz?
És a másik zsebedben? Használt fogselyem és WC papír van?
Mi a fene bajod van?
Megint köpködnek mindenfele,
nagy férfiak köpködnek a járdára, ahol épp sétálsz.
Nagy, belekből visszaszívott, gusztustalan és szaftos köpések.
Ami már majdnem a másik oldalon jött ki.
És ez a fickó azt gondolja: „Ezt tutira felhozom.
Az emberek biztos látni akarják.”
És ott landol a járdán, mintha egy űrlény méhlepénye lenne.
Szeme van, meg szívverése és érzései.
Belekúszik a csatornába, hogy ott sokszorozódjon.
Innen származik a COVID.
Nem viccelek, komolyan mondom. Innen származik.
Az összes ilyen dolgot férfiak csinálják. Ezek a férfiaktól jönnek.
Soha nem láttam olyan nőt, aki zsepi nélkül fújta volna ki az orrát a levegőbe.
Ezt a férfiak csinálják. Próbáljuk megfejteni a dolgot.
Denevértől van? Kengurutól? Vagy egy laborból?
Nem tudom. De egy dolog biztos.
A férfiaknak köze volt hozzá.
Ti is tudjátok.
Tudjátok, egy fickó fogadott egy másik fickóval tíz dollárban,
hogy nem mer megtenni valami bizarr dolgot egy denevérrel.
Kimentek egy sikátorba egy laboratórium mellé,
más pasik meg köréjük gyűltek, és drukkoltak neki.
És most viselhetünk maszkot a világ végezetéig.
Nem tehetünk róla. Férfiak. Szörnyűek vagyunk. A férfiak szörnyűek.
Undorítóak vagyunk. Itt minden férfi a saját kertjébe pisil.
A saját... Ugye? Igen.
„Nem, Tom, az én pasim nem olyan.” De, a tied is azt teszi.
Garantálom, hogy megteszi, amikor nem látod, a nyugágy vagy a grill mögött.
Ha be van kapcsolva a grill, akkor bele.
Igen, mert annak vicces a hangja.
Gondoljatok bele, bármi rossz van a világon, az azért van,
mert a férfiak, akik azelőtt ott jártak, valami szörnyűséget tettek,
ezért meg kellett írni a szabályokat.
Miért nem tudunk csak úgy WC-re menni a benzinkúton?
Miért kell olyan kulcsot adni, ami egy teherautóhoz van láncolva?
És körbe kell vinnünk az épületen, mint egy egyiptomi rabszolgának.
Miért? Mert a férfiak elintézték ezt is. Szörnyű férfiak tesznek szörnyű dolgokat.
Pancsolnak a WC-ben, mint madarak a fürdetőben.
A kézszárítóba dugják a péniszüket.
Gondoljátok, hogy nem próbálták ki, mikor a Dyson piacra dobta a kézszárítót?
De, pontosan ezt csinálták.
Tudom, a női WC sem egy leányálom.
Nem azért, mintha csinálnának ott bármi rosszat.
Hanem mert férfiak osonnak be, mikor nem figyeltek,
és a ti kézszárítótokat is kipróbálják.
De bármennyire is undorítóak vagyunk, azt senki nem vitatja,
hogy jól jártok velünk.
A férfiakkal jól jártok. Erősebbé teszünk titeket.
Immunerősítőek vagyunk. Azt hiszitek, ez az egész rossz volt?
Rosszabb lett volna, ha a férfiak nem fogdosták volna a mogyoróikat,
hogy utána azzal a kézzel minden kilincset meg is fogjanak.
Úgyhogy szívesen.
A másik dolog, ami a férfiaknak van, a nőknek pedig nincs,
nem értem miért, mert nem tűnik logikusnak,
az a hatalmas önbecsülés és magabiztosság,
aminek a világon semmi alapja sincs.
Bár szörnyűek vagyunk, minden srác azt hiszi, hogy mindig mindenki őt akarja.
A srác hátul pisil a kertjében, kisétál a bejárathoz, és azt hiszi: „Engem akar.”
És mégis, a nők, a legvarázslatosabb, leggyönyörűbb teremtmények a Földön,
végigsiklanak a Földön, mint valami vattacukor-istennők,
telis-tele élettel és szeretettel,
és szépséggel, és kétségekkel.
„Kövérnek tűnök? Öregnek látszom? Utálom a hajamat. A szememet. A fenekemet.”
És közben egy orángutánt tartotok háziállatnak.
Aki még csak nem is néz a tükörbe.
A férfi hiúság megtestesülése nyáron történik.
Nyáron bármelyik városban lehet látni olyan 80 éves férfit,
aki ujjatlan felsőben mászkál, vagy rosszabb, nincs rajta póló sem.
Peckesen lépdelnek a járdán,
mint egy lejárt szavatosságú grillcsirke.
Nincs már rajtuk izom, csak két csontos csirkeszárny.
Medvecukorszerű mellbimbóik ringatóznak a szélben.
Aranylánc belegabalyodva a kísérteties pókhálós testszőrzetébe.
Mégis van merszük fiatal nőkre hajtani.
Egek, nem tudom, hogy hagyják a nők nekünk, hogy átmásszunk rajtuk!
Tényleg nem tudom. Én biztos, hogy leszbikus lennék.
Mindkét lányunk heteró. De arra gondolok, hogy nyugi, még van idejük.
Nem kell ezt tennetek.
Én nem vagyok leszbikus.
Egy házas, heteró férfi vagyok.
Már 22 éve élek házasságban ugyanazzal a nővel.
Köszönöm!
Nem tudjátok, min megyek keresztül.
Ő remek. 22 éve az. Ő a legjobb. Imádom!
Nem fogok a házasságról rosszat mondani.
Hiszek benne. Az élet nehéz.
Ha találsz valakit, társulj vele,
jó lesz. Sokkal jobb lesz az életed.
Ha megtalálod a megfelelő embert, és lejjebb adsz az elvárásaidból,
abból, hogy mi hozható ki belőle, akkor boldog leszel a házasságodban.
Nem akarom lekicsinyelni, amikor azt mondom, csökkentsd az elvárásaidat.
Szerintem ezért válnak el az emberek.
Túl magas elvárásaik vannak arról, hogy mit fognak kapni
ettől a kapcsolattól. Túl sokat várnak el.
Ne tegyél rá ekkora nyomást!
Tartsd nyitva a szemed, mikor belevágsz! Okosnak kell lenned, nem baromnak.
Egy barátom házasságon gondolkodik.
De akkora barom! Ahogy beszél, annyira ostoba.
Öt éve van a barátnőjével, és olyanokat mond, hogy:
„Aranyos, a családja is rendben van.
Okos is, csak nem tudom, hogy elég csinos-e?
Nem is tudom, a házasságról beszélünk. Elég dögös?”
Be vagy lőve?
Az életed hátralévő részéről beszélünk!
Ne azzal foglalkozz, mennyire dögös!
Hanem hogy mennyire erős. Nem egy modellt akarsz.
Olyat vegyél el, aki fel tudja kapni a kanapé másik felét!
Anélkül, hogy a cigi kiesne a szájából.
Ilyen nőt akarj elvenni.
Ez jó dolog, tényleg.
Ha itt vagy és házas vagy, akkor van egy jó estéd.
Jól érzed magad. Nincs rajtad nyomás. Már házas vagy.
Az se érdekel, hogy a házastársad jól érzi-e magát.
Nem ezért jöttél ide, hanem hogy valaki más beszéljen egy órán át.
Ennyire egyszerű.
Ha randizol, ha ma este randin vagy itt,
akkor nincs könnyű estéd.
Ez nehéz meló. Mert tényleg érdekel, hogy jól sikerül-e ez az este.
Azt akarod, hogy a másik boldog legyen. Nagy a nyomás.
Ez az a dolog, ami zavar a randizásban.
Ha összevesztek ma este hazafele menet,
esetleg olyasmin, amit most fogok mondani,
ha ma este összevesztek,
ma vége lehet a kapcsolatotoknak.
Ma este. Véget érhet ma este.
Ez az opció fennáll. És ez egy szörnyű opció.
Mert ha tényleg elmész,
megtarthatod a laptopodat és az összes töltődet.
Új frizurát csináltatsz, új ruhát veszel, visszatérsz a világba.
Megint hazudhatsz arról mindenkinek, mennyire jó vagy.
Ha ugyanez a vita lenne a feleségemmel ma este, mi nem szakítanánk.
Mi nem megyünk el, mert ez nekünk nem opció.
A világ legrosszabb vitája után sem megyünk el.
Nem lépek le. Veszekszek, de nem megyek el. Én a spájzba megyek.
Bemegyek a spájzba, és keresek egy doboz cserkészlányos sütit.
És befalom az egészet, miközben a pirítóson bámulom magam.
Amíg olyan rosszul nem leszek, hogy megbocsájtok neki,
bármit is mondott, mert tudom, valószínűleg igaza van,
mert egy szörnyhöz ment hozzá, aki állva megeszik 24 sütit.
Nekem nem kell menő ruha, vagy új frizura.
Akkor megyek fodrászhoz, amikor a feleségem mondja.
Akkor veszek ruhát, amikor ő is. Emlékeztet rá, hogy nekem is kell.
Ezért néznek ki a házaspárok ugyanúgy.
„Megyek tornacipőt venni. Várj egy percet!
Nekem is kell tornacipő!
Neked is? Jönni akarsz? Igen, veled akarok menni.
Menjünk! Tornacipő nap van.”
Bemegyünk a cipőboltba, beülünk a házasoknak fenntartott sarokba,
és kihoznak olyan tornacipőt, ami tökéletesen alkalmatlan sportolásra.
Nagy, fehér, tépőzáras cipőket.
Álldogálásra jók, amíg egymásra várunk.
„Zokni is kell? Gondolatolvasó vagy.
Zokni, rövidgatya, tornacipő. Csomagolni nem kell. Rajtunk marad.”
Jól nézünk ki? Nem nézünk ki jól. Nem ezért jöttünk.
Hanem hogy annyira szarul nézzünk ki, hogy senki ne akarjon lefeküdni velünk.
Nem kell nekünk valami perverz szingli, aki ránéz a menő cipődre,
és azonnal rád hajt. Az mindent elrontana.
„De mi a helyzet a szexszel, Tom? Azzal mi van?”
Mindenki azt kérdezi, hogy egy emberrel csinálom életem végéig?
Hogy mi van a szexszel? Nőj már fel! A szex hülyeség.
Minden rossz döntésed okozója.
A szex jó móka, de egyben rizikós is.
Olyan, mint a hullámvasút. Elsőre izgalmas volt.
Nem tudtam, hogy milyen lesz.
Most már 22 éve ülök a hullámvasúton.
Tudom, hogy működik.
Mókás, de a végén össze vagy zavarodva, hányingered van és lefáradtál.
New Yorkban voltam egy hotelben, amikor a szomszéd szobában
elkezdtek szexelni.
Hangosan, ritmikusan, nagyon élvezték. Vagy 15-20 percen át.
Arra gondoltam: „Azt hiszem, vége a pandémiának.”
Jól elvoltak. Nem hagyták abba.
Huszonöt vagy 30 percig, szünet nélkül.
Megállás nélkül. Felhívtam a feleségem azzal, hogy bocsánatot kell kérnem.
Még akkor is csinálták, úgy 35-40 perce.
Mi sose bírtuk 40 percig, szünet nélkül.
Akkor sem, ha közbeiktattunk egy vacsorát is.
Nem is akarnám 40 percig csinálni. Szállj le rólam, dolgom van!
Hol a telefonom?
Egy órával a kezdés után füldugóval a fülemben álomba sírtam magam.
Tudni sem akarom, hogy vannak a világon ilyen emberek.
Reggel hétkor felkeltem, és még mindig hallom őket,
reggel hétkor! Aztán leesett, mondom, várjunk csak!
Ezek nem emberek! Ez pornófilm!
Ez csak pornó. Annyira megkönnyebbültem!
Aztán mérges lettem, mondom, ki ez az állat itt a pandémia alatt,
aki mindent megjelöl, épp mint Frank?
Egy férfi. Egy gusztustalan férfi.
Nem ítélkezem feletted, sem a kapcsolatod felett.
Szingli vagy házas? Nem tudom.
Ezek bonyolult dolgok, amiket nem könnyű kezelni.
Trükkös, mert összejössz valakivel,
de nem tudod, meddig fog tartani.
Ez meg fog változni. Mindketten változtok.
Fura hobbijaitok lesznek, és fura dolgokat fogtok csinálni.
Furán fogtok kinézni. Ez meg fog változni.
Meglepő dolgokat fogsz megtudni a házastársadról.
Most tudtam meg, a feleségem nem szereti, amikor olvasok.
Nem szereti, akármit is olvasok. Könyvet, magazint, müzlis dobozt.
Ha látja, hogy olvasok, nem arra gondol, hogy egy kis csendre vágyom.
Azt hiszi, unatkozok, ezért elmeséli, mi történt a húgával a munkában.
„Könyvet olvas, biztos nagyon unja magát.
Elmondom neki, milyen bérleti szerződést kötött épp anyukám.”
A másik időpont, amikor szeret beszélni, az késő éjszaka.
Késő éjjel, mikor ágyba bújok, a párnára hajtom a fejem,
és lekapcsolom a lámpát.
Ekkor akar a rákról, gyermekek elrablásáról
meg a világvégéről beszélgetni.
Minden rossz hírt, amit aznap hallott,
az én térfelemre szórja át az ágyban.
Amíg mindent ki nem adott magából, és el nem kezd horkolni.
Amint leoltja a lámpát, jön, hogy: „Beszéltem anyukáddal telefonon.
Annyira öregnek hallatszott a hangja. Vajon mennyi időnk maradt vele?
Megsimogattad a macskát mostanában? Van a nyakán egy daganat.
Carol macskájának daganat lett a fején. Olyan nagy, mintha kalapja lenne.
Mondtam már, hogy beszéltem ma telefonon anyukáddal?
Ki az idősebb, anyukád vagy apukád?
Egyikük nem éri meg a karácsonyt, érzem.
Nem hiszem el, hogy a lányok lassan főiskolára mennek.
Elképzelni is szörnyű, hogy kikerülnek a sok rémes férfi közé.
Nem rosszabb annál,
amit épp most a telefonjukon csinálnak.
Carol lányai lefényképezték a nunijukat,
és felrakták az internetre.
Szerinted épp ezt csinálják most a mi lányaink?
Pár méterre a mi ágyunktól, és mi fizetjük a telefonszámlájukat?
Beszéltem anyukáddal a...”
Én meg hat órán át bámulom a plafont, várom a napfelkeltét,
meg a reggeli kávét és azt,
hogy megszabaduljak ettől a nőtől, akivel alszom és aki az ördög maga.
Nem kellene már egy ágyban aludnunk.
Nem minden este. Egyszer-egyszer még jó móka lehet.
Remélem, megtalálod az igaz szerelmet.
Remélem, neked is szerencséd lesz.
És ez nem azt jelenti, hogy életed végéig
egy ágyban kell aludnotok.
Mondom neki: „Figyelj, vagy te, vagy én.
Egyikünk ma éjjel fogja a párnáját,
és dühösen kivonul a szobából.”
Miért ne tehetnénk ezt este tízkor, egy puszi kíséretében?
„Szeretlek. Reggel találkozunk.”
Nem hajlandó erre. Még mindig ragaszkodik a fiatal énjeinkhez.
A kapcsolat elején egy ágyban kell aludnotok.
Fiatalok vagytok, túlfűtöttek, szerelmesek.
Egy este háromszor is szexeltek.
Összegabalyodva alusztok, egyikőtök lába a másik szájában.
És jó érzés így aludni.
Jó nyolc órát is tudsz így aludni.
Üdén kelsz fel reggel, szerelemtől felfrissülve.
Egymásra néztek, és újra csinálni akarjátok.
Szexeljünk reggel is, azt mondod.
Ahonnan én jövök, ott ezt nem mondjuk.
Túlságosan lefoglal minket az, hogy kinek a hibája,
hogy a másik nem aludt az éjjel.
„A te hibád. Valami nem stimmel veled.
Nem. Neked van szükséged egy orvosra.
Valami nő benned, és ki akart mászni éjjel.”
A valóság pedig az, hogy mindketten negyven fölött vagyunk.
És 40 fölött 50% az esély arra,
hogy aznap éjjel jól alszol.
Ötven százalék. Csak te, egyedül.
Ötven százalék,
mert haldokolsz. Lassan meghalsz.
A tested próbál megfojtani, a technológia viszont életben tart.
Ötven százalék az esély, hogy jól fogsz tudni aludni.
És nem azért, mert kokaint toltál az éjjel.
Azért, mert hat után megettél egy sütit.
„Donna sajtot evett a buliban. Ne!
Egy hétig nem fog tudni rendesen levegőt venni.
Bob három sört ivott. Hármat! Isten hozott Rotyifalván!
Öveket becsatolni! Ma éjjel senki nem alszik.”
A feleségemnél van pár dolog. Álmában csikorgatja a fogait.
Olyan mérges, hogy tövig lekoptatja a saját fogait.
Nem ásunk le a probléma mélyére, na azt már nem!
Helyette felírtak neki egy szájzárat,
és benyomták a szájába, mint kutyának a rágcsálót.
Havi hármat-négyet szétrág, tisztára, mint egy hód.
Reggel kis műanyag darabkákkal az arcomon kelek.
Kék, és világít a sötétben.
Innen tudom, hogy huncutkodtunk az éjjel.
Ha látok egy lebegő kék izét, amint átvág a szobán...
Nem fog megtörténni.
Ma este nem. Felvette azt a szerkezetet.
Felvette a fejfedőt, a szájzárat, felkente az eukaliptusz kenőcsét,
bemászik az ágyba olyan szőrős lábbal, mint egy koala maci.
Egy mérges koala, aki baseball játékosnak készül.
És éjszakánként hatszor- hétszer felkel pisilni.
Nem tudtam, hogy nőknek is lehet prosztatamegnagyobbodása, de neki van.
És amikor sétál, kattog a bokája.
Hallani lehet!
Napközben a kukásautóktól meg a lombfúvóktól nem hallod.
Egyáltalán nem.
Éjjel háromkor viszont ez a leghangosabb, amit hallhatsz.
Szájzáron át próbál levegőt venni,
mintha Darth Vader csapdába esett volna egy buborékfóliában a hálószobámban.
És épp ezért kell neked is megházasodnod.
Fura dolog embernek lenni, ugye?
Furcsa dolgokon mész át.
Én is egy vagyok közülük, szóval tudom.
Azért vagyunk itt, hogy kapcsolódjunk másokkal.
Ez az egész lényege.
Barátkozni, randizni, házasodni, új embereket gyártani.
Mindenki, akibe beleszeretsz, akivel tudsz kapcsolódni,
egy okkal több az aggodalomra. Minden szerelem egyben aggódás.
Furcsa módja a létezésnek. Ezért drogozik mindenki.
Mikor először kellett a lányomat
orvoshoz vinni, amikor még kisbaba volt,
gondoltam, soha többé nem alszom.
Sosem szerettem semmit ennyire, és éreztem magam ennyire sebezhetőnek.
Fura így élni. Minden csodás, egyben ijesztő is.
A doktor azt mondta, minden rendben van.
Akkor jó, mondtam.
„Csak egy dolog van. A fenébe, mi az?
Azonnal izzadni kezdtem.
Nem nagy dolog, de a feje az ötödik percentilisbe esik.
És ez mit jelent?
Hogy a gyerekek 95%-ának a feje nagyobb, mint az övé.
Mi van? Igen. Csak a népesség öt százalékának
van olyan kicsi feje, mint az ön lányának.
„Nem látni őket, elsurrannak az éjszakába,
sikátorról sikátorra.
Tessék?
Nem nagy ügy. Hat havonta ellenőriztessék.
Oké."
Hazavittem.
Bevittem a játékszobába, és elkezdtem befújni a szájába.
„Gyerünk, nőjj már meg!”
Két évig pánikoltam. Aggodalomra semmi ok. Mindenkinek megnő a feje.
A plázákban nem látsz embereket pingponglabda nagyságú fejjel
sétálgatni, kupak-szerű sapkákkal a fejükön.
Nem, mert mindenki feje normális.
Ne hagyd, hogy a félelem a szeretet útjába álljon!
Minél jobban szeretsz, annál kevésbé félsz. Ne hagyd abba!
A hozzád legközelebb állókról sem tudod, miben sántikálnak.
Megvan a maguk élete, a maguk titkai. Nem vagy értük felelős.
A gyerekeidért sem!
A lányom hazajött elsőéves főiskolás korában,
mondtam neki: „Felnőtt vagy. Isten hozott itthon.
Kérsz bort a vacsora mellé? Most már felnőtt vagy.
Egy kis bort? Nem, köszi. Nem iszok.
Nem szeretem az alkoholt."
De jó apa is vagyok én, gondoltam.
Erre ő: „Csak füvezni szoktam.
Mégis mióta csinálod?
Gimi első évétől.
Hol? A szobámban."
Négy éven át. Kitűnő tanuló.
Totál beállva, az én házamban. Szereti a füvet.
Itt a baj. Én jobban szeretem a füvet.
Négy éven át nem szívtam, mert azt akartam,
hogy jó példát mutassak a gyerekeknek.
Négy éven át nem ettem mást, csak egy-egy marék
melatonin gumicukrot, hogy egy kicsit felpezsdítsen,
és idővel elaltasson.
Ő meg a folyosó végén nyomta a spanglikat.
Igazi célom, amit a gyereknevelés során tanultam, hogy jó embert alkossak.
Sok rossz ember van, de sok jó is.
A rosszakat nem változtathatjuk meg,
de talán legyőzhetjük őket, ha több jó embert csinálunk.
Nem kellene nehéznek lennie.
Rossz emberek nem csinálnak jó gyereket. Azok gáz gyerekeket csinálnak.
Látjuk őket, amint felborítgatnak dolgokat az éttermekben, beleesnek kutakba.
Nem tudom, miért emeljük ki őket egyáltalán.
Ki esik bele egy kútba? Nem egy jó gyerek, az biztos.
Újra bele fognak esni.
Könnyűnek tűnhet, a rosszakat jókká változtatni, ugye?
A józan ész ezt diktálja, nem nehéz.
A te életed lesz jobb, ha kicsit lenyugszol,
és megpróbálsz kijönni másokkal.
Nem törődsz másokkal, de a te életed lesz ettől jobb,
te leszel kevésbé stresszes, ha egy kicsit visszaveszel.
Nem azt kérjük, hogy többet csinálj.
Csak csinálj kevesebbet abból, amit csinálsz.
Apró lépés.
Kis lépés.
Ne tegyél lógó heréket a teherautód hátuljára.
Miért csinálod ezt egyáltalán?
Mi a bajod? Miért teszed?
Nálam egy kisteherautónyi gyerek meg öregember ül.
Nem akarjuk az autópályán a kocsidra rakott heréket bámulni...
Nem könnyű jónak lenni. Ti jó emberek vagytok, ez látszik.
Akik eljönnek a fellépéseimre, mindig jó emberek.
Mindannyian vezettek kocsit, szóval tudom, néha szemétládák vagytok.
Mindenki nyugodtan hajt fel az autópályára.
Magadat is megleped. Aztán hirtelen:
„Ma nem, vén szatyor. Ma nem vágsz elém.
Érzem, hogy engem bámulsz. Nem fogok rád visszanézni.
Ma nem, te mazsolaképű.”
Ez meg honnan a fenéből jött?
Dolgozni kell rajta. Az ügyfélszolgálatosokkal legyél kedves.
Szerinted ők csak rád vártak eddig?
Ezek az emberek várnak... Nem te vagy a királynő,
csak mert besétáltál az étterembe.
Nem rád vártak eddig. Csak a munkájukat végzik.
Csak albérletre gyűjtenek pénzt,
meg egy kis kokóra, ha mennek haza.
Volt pincérként kérlek titeket,
legyetek kedvesek a pincérekhez, mert ők hozzák ki a kajádat.
Legyél kedves a telefonos ügyfélszolgálatosokhoz!
Szerinted ezek az indiai fiatalok ilyen munkáról álmodtak?
Csak azt szeretnék, hogy a családjuk megéljen.
Képzeld el, amint elújságolják a haveroknak ezt az új munkát.
„Munkát kaptam. Mit fogsz csinálni?
Amerikaiaknak segítek telefonon megjavítani a számítógépüket.
Nem!
De neked nincs is számítógéped. Tudom.
Alig beszélsz angolul. Tudom.
Elevenen felfalnak. Holnap kezdek."
Támogatom a repülőn síró gyerekeket.
Igen, a kisgyerekek pártját fogom.
Mindig valami panaszkodó üzletember mellett ülök.
„Valaki fogja már be a gyerek száját!”
Álljunk csak meg! Maga fogja be! Maga felnőtt ember.
Felnőtt férfi, szőrös karral meg pénztárcával.
Maga akart a gépen lenni. Az a kisgyerek nem akar itt lenni.
Egy gyerek sem akar tízezer méter magasan lenni, ahol a testük összeroppan,
mint egy PET palackos üveg.
Fenékmagasságban ülnek, ti vén fingzsákok, akik az ülésetek felé menve
fingpermettel teleszórjátok az utasteret.
Az a gyerek rossz helyen ül most.
Jó, hogy sír a repülőn.
Mindannyiunknak sírni kellene a repülőn.
Ő az egyetlen őszinte ember a nyomorék repülőn.
Őszinte leszek. Még csak nem is szeretem a kisbabákat.
Kettőt csináltam, de még mindig nem szeretem őket.
Nem bízom olyanban, akinek a fején látod, hogy ver a szíve.
Kis hurkás lábak, amikre évekig nem tudnak ráállni.
Nem szeretem őket. De ha egy gyerek sír, akkor rossz helyen vannak.
Templomban, étteremben, vagy repülőn. Csak hagyjátok őket sírni.
Túl korán hoztátok ki őket. Miért kell őket elvinni otthonról?
A kisbabákat hagyjátok otthon. Ott boldogok lesznek.
Otthon, melegben, pucéron, a testükre ragadt Cheeriosszal.
A macska táljából ehet. Ez egy boldog baba.
De neked el kell menni otthonról, rózsaszín szalagot kötsz rá,
hogy ne nézzék fiúnak a kislányod.
Fiúnak néz ki. Még fejlődésben van.
Férfinak néz ki. Középkorú dokkmunkásnak néz ki.
Adj neki egy évet, hadd nőjön, aztán vidd el egy körre!
Ha arról akarsz panaszkodni, hogy csecsemőknek lehet saját
ülésük az első osztályon, akkor csupa fül vagyok.
Ennek illegálisnak kellene lennie.
Sokat utazok, és nehéz, ha nincs az elsőosztályon hely,
és besuvasztanak másodosztályra,
két melegítőbe öltözött szumóbirkózó közé,
akik imádkozó sáska-pózban hat órán át perecet esznek.
A kisgyerek meg pucéron áll a székemen, mimózát iszogatva,
közben meg a függönyön át bemutat nekem.
Nem könnyű lenyelni.
Megértem, miért idegesítőek a síró gyerekek a repülőn.
Mert mi mind megijedünk. Az üzletemberek megijednek.
Ijesztő a levegőben.
A gyermek még bennünk él.
Megijedsz, sírást hallasz, és még idegesebb leszel.
Ezért volt jó két évig otthon lenni. Ott biztonságban vagy.
Azt az illúziót kelti benned, hogy az egész univerzumot kontrollálhatod.
Ott legalább tudod, hol a WC papír, és hogy hova tedd a kanalakat.
De ha utazol, jön a bizonytalanság.
Jó volt ma veletek.
Fantasztikus élmény. Szeretlek titeket,
de szörnyű volt az út ide.
Amint a biztonságiakhoz érsz, mintha újra harmadikos lennél,
és az igazgató kiabálna rád.
Amint elhagyod az otthonod, a biztonságiak szétszedik a táskád.
„Kié ez a táska? Picsába. Az enyém.
Víz van benne? Lehet.
Maga idióta. Nem vagyok, tudok dolgokat.”
Aztán elérsz a hotelba, még több bizonytalanság jön.
Hogyan működik a kulcs? És a lift?
A távirányító? A hőszabályozó?
Ez kinek a göndör haja?
Hogyan kapcsolod fel a rohadt lámpát?
Miért van ilyen sok lámpa? A kapcsolót meg sosem találod.
A lámpa talpán van? A szárán? Láncon van? Hol a kapcsoló?
Az asztal alá tettétek, egy vezetékre? Szívtelen barmok.
Csak egy fura alak vagyok egy fura városban, aki túl akar élni.
Ez a létező legkönnyebb utazás.
Egyedül, egy gurulós bőrönddel. Aztán van, hogy családdal utazol.
Az maga a pokol. Családi nyaralás? Ne tedd!
A család rosszul megszervezett egység.
Otthon is alig működik.
Miért vinnéd el egy útra?
Én mindig olyan hülye vagyok.
Azt hiszem, ha odaérünk, majd jól fogunk szórakozni.
Az utazás szívás, de ha megérkezünk, lesz időm magamra.
Mekkora barom vagy!
Ebben a bizarr valóságshow-ban vagy, ahol fura kihívások elé állítanak,
amikről még csak nem is álmodtál. Világgá futok.
„A feleséged vagináját megcsípte egy medúza, fuss!
Anyósod spanyolul próbál beszélni a pincérrel,
de kissé rasszista megjegyzéseket tesz, fuss!”
Lo siento, lo siento.
„A legkisebb gyereked csalánkiütéses lett múlt éjjel.”
A legközelebbi kórház órákra van, mit fogsz tenni?
Mit tehetek?
Elővakarok egy allergiagyógyszert a hátizsák legaljáról,
leszedem róla a hajakat, és odaadom neki.
Visszaviszem az ágyába, és remélem, hogy holnap reggel még él.
Nem vagyok orvos. Csak egy spicces apuka nyaraláson.
Elárulom nektek, a gyerekek sem akarnak ott lenni.
Egy gyerek sem akar a pucér szüleivel bezárva lenni egy hotel szobában.
Épp azzal a két emberrel, akik bajba sodorhatják őt.
Egész gyerekkorodban próbálod lerázni a szüleidet.
Faházakban, nagy halom levélben bujkálsz, barátok házában alszol.
A barátaimmal egy csatornacsőben játszottunk.
A csatornában, ami a város szennyvizét vezette bele a tóba.
Ott játszottunk, a város szarelvezető csatornájában.
És imádtuk, mert tudtuk, a szüleink sosem keresnének
a szennyvízcsatornában.
„Tomot nem láttam egy ideje. Szerinted a csatornában van?
Nem.”
Elég ijesztő a csatornában.
Szellemek voltak ott, meg az a bohóc az Az-ból.
Ijesztő volt ott bent.
De inkább lennék ott, mint egy hotelszobában
az ágy végében ülve, és másfél órán át arra várnék,
hogy apám kijöjjön a WC-ről.
„Mik ezek a hangok?
Mintha egy medve kotorászna egy lufikkal teli kukában.”
Egy órával később kijön, és azt mondja: „A helyedben nem mennék be oda.
De muszáj bemennem. Nem tudok máshova menni.”
Átvágsz a mérges gázfelhőn.
Miért van itt olyan szag, mint egy antik állatkereskedésben?
Zoknis lábbal állsz a vízben. „Mégis mit csinált?”
Ilyen a gyerekkor, nem igaz?
Zokniban állsz valami helyen, ahova el sem akartál menni.
Nehéz gyereknek lenni, ugye? Mintha elraboltak volna.
Tizennyolc éven át hurcolászik téged ez a két elrabló.
Se pénzed, se személyazonosságod. Tizennyolc évig.
Nem hozhatsz döntést.
„Szállj be a kocsiba. Hova megyünk?
Azt mondtam, szállj be!"
Köszönöm, hogy eljöttetek!
Fantasztikusak voltatok. Nagyon köszönöm!
Tényleg nagyon köszönöm! Vigyázzatok magatokra!
Legközelebb is találkozzunk! Köszönöm!
A feliratot fordította: Sarkadi Anikó