Downloaded from YTS.MX
Doamnelor și domnilor!
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOM PAPA: CE ZI!
Aplauze pentru Tom Papa!
Mulțumesc foarte mult.
Bravo vouă!
Bravo vouă! Ați rămas în viață. Bravo!
Sunt mândru de voi.
Mulțumesc foarte mult.
Mă bucur că sunt aici. O să ne distrăm de minune, sper.
Se spune că trăim vremuri emoționante. Așa e.
Unii spun că sunt înfricoșătoare. Nu sunt de acord.
Sunt vremuri emoționante.
Dacă tot se schimbă toate regulile, putem face orice vrem.
Eu zic să răpim niște miliardari.
De ce nu? Avem multe probleme. Banii sunt la cinci tipi.
Să-i săltăm! Cine o să ne oprească?
Sunt de acord să fii miliardar. Bravo ție!
Ai muncit din greu și ai schimbat lumea.
Dar fii miliardar o zi!
Dacă până dimineață nu începi să le dai banii oamenilor săraci,
venim peste tine.
Vă imaginați un miliard de dolari? Eu nici nu visez așa ceva. Voi?
Un miliard de dolari la o persoană.
Nu, înainte mă frământau visurile mari și așteptările.
Acum, nu.
Acum reușim. Deja facem asta.
Ați reușit. Bravo!
Ați reușit. Pe bune.
O zi bună pentru mine e cea în care n-am nevoie de nume de utilizator și parolă.
Ce zi minunată!
Nimic nu e mai rău pe lume decât atunci când ești pe cale să te distrezi
și ratezi sexul fiindcă n-ai numele de utilizator și parola.
Nimic nu e mai rău.
Știu că sunt războaie în lume și incendii, dar pentru noi,
doar pentru noi...
nimic nu poate fi mai rău.
Nu e ca pe vremea poveștilor și a legendelor
când aveai nevoie de o parolă magică, mergeai într-o aventură
și obțineai ceva uimitor.
Aveai nevoie de parolă să deschizi o poartă,
să intri în pădurea întunecată și te-mprietenești c-o cioară vorbitoare,
să te lupți cu un demon cu o ramură de salcie și să primești parola.
Iar ușile se deschideau și un unicorn te purta
către un vrăjitor magic care-ți dădea monede de aur și favoruri sexuale.
Nu primești nimic din astea după ce spui tot ce știi, dispozitivelor tale
timp de trei ore, divulgând toate secretele familiei,
numele de fată al mamei, cu cine a făcut sex în liceu...
Apoi, joci jocul pătrățelelor ca la grădiniță.
E un semafor în pătrat?
E un camion în pătrat? Bunică-mea moartă o fi fost în pătrat?
Îți trimit o grămadă de coduri către alte e-mailuri
și nici pentru alea nu știi parola.
Apoi afli parola, în sfârșit.
Obții favoruri sexuale de la vrăjitori? Nu.
Ce reușim? Să comandăm de pe aplicația Pizza Hut. Ura...
Ura...
Dacă aș fi avut curaj să dau un telefon acum trei ore...
și să fac o comandă.
Dar mă tem de oameni acum.
Nu știu ce mă va întreba managerul în vârstă de 16 ani de la Pizza Hut,
dar o să fie înfricoșător.
N-ai nicio șansă. Suntem toți schimbați,
târâți în realitatea virtuală, transformați în roboți chiar acum.
Mai știți cum erați înaintea dispozitivelor?
Vă faceți o idee când ieșiți din casă fără telefon.
Ați făcut asta vreodată, să plecați fără telefon?
Din greșeală, desigur. N-ați face-o cu intenție.
Dar să stați toată ziua fără telefon?
Ce zi minunată!
După ce treci de bocit și de starea de greață și de...
tras străinii de pantaloni cerându-le ajutor...
După ce treci de toate astea, e o zi magică.
Te plimbi doar tu cu gândurile tale și te gândești la diverse chestii.
O! Cred că așa s-a simțit și Benjamin Franklin...
Se plimba și se gândea la zmeie, bomboane și sifilis.
Nu ai nicio șansă. Viața e prea ușoară cu el.
Vă puteți imagina o călătorie fără telefon?
Să plecați mâine spre aeroport,
să vă urcați în avion și să stați trei zile fără telefon?
Ce înspăimântător! Cum să ajungeți la aeroport?
Bună întrebare! Cum ajungeți la aeroport?
Preia Uber comenzi pe bază de semnale cu rotocoale de fum?
Ce se întâmplă după ce ajungeți la aeroport și schimbă zborul sau poarta?
Cum o să aflați?
Nu o să aflați!
O să rătăciți pe holurile aeroportului până muriți.
O să muriți pe jos în aeroport în fața unui stand
plin cu tot felul de chestii ce v-ar putea salva de-ați avea Apple Pay.
Ar fi un final bun de poveste.
Oare? Dar dacă muriți și mergeți în Rai
și vă spun: „Nu voiam să te lăsăm să intri, dar, totuși, meriți.
Poți să intri. Bun-venit în Rai! Felicitări!
Care e numele de utilizator și parola?”
Nu le știu...
Mai știți acum doi ani când ne-au spus că nu ne putem vedea rudele?
Mai știți? Da. „Nu faceți asta. Nu mergeți acasă!
O să-ți omori rudele cu fața ta.
N-ai voie să mergi în concediu anul ăsta. Stai acasă!
O să-o omori pe maică-ta cu respirația.”
Doi ani fără familie. Doamne! Ce zile frumoase!
Aveam toți aceeași scuză.
Aș vrea să vin acasă, dar nu mă lasă!
O să petrec Ziua Recunoștinței cu prietenii și o să mă distrez anul ăsta.
Familiile sunt o binecuvântare, totuși.
E bine să ai rude, dar asta nu le face mai puțin enervante.
Mi-am văzut părinții de curând. Doamne! S-au cam scrântit la cap.
Tata i-a cumpărat mamei
un aparat de masaj ca o armă cu picamăr.
Le-ați văzut?
Dispozitive noi de tortură
pe care le vând oamenilor bătrâni ca să le încerce?
Fără control psihologic, licență sau pregătire de vreun fel.
Tata l-a îndreptat spre umărul mamei și a apăsat pe trăgaci.
N-a fost bine.
I-a strâns pielea ca pe aluatul de clătite.
Ea nu se putea desprinde, el nu-l putea opri.
Arăta ca un câine rasa Shar Pei prins în spălătoria de mașini.
Da, i-a descurcat blana.
Dar i-a dislocat și clavicula și umărul.
Iar organele interne acum sunt externe.
Îi iubesc la nebunie! Da.
Dar ce facem cu bătrânii?
Ar trebui să-i protejăm. De ce le spunem
că pot face mai multe chestii la bătrânețe?
Nu așa merge treaba.
Nu-ți faci liste de dorințe când ai peste 70 de ani.
Ce nu faci până la 70 de ani nu mai trebuie să faci.
Mama se uită la televizor și-i vin idei
când vede oameni vârstnici activi și zice:
„Tatăl tău și eu o să călătorim.
Eu și tatăl tău o să pornim la drum.
E timpul să începem să călătorim.”
Nu!
Ție ți-e frică de scări.
Nu e timpul să pleci în drumeție prin Europa.
Ai glezne casante.
Tata are nevoie de trei încercări să se urce pe rampa de la Starbucks,
să își ia avânt până bufnește pe ușă,
după care uită unde se află.
Începe să înjure barmanița fiindcă nu i-a spălat mașina.
„Tu nu știi. Mie și lui tata ne plac activitățile.
Închiriem o bicicletă în tandem.
Mergem la hotel și închiriem o bicicletă în tandem.”
Nu face asta!
O bicicletă în tandem după 70 de ani ar trebui să se numească dublă sinucidere.
Doi oameni care nu se înțeleg, nu știu unde merg
și virează în direcții opuse n-ar trebui să fie pe o bicicletă în tandem.
Ar trebui să stați într-o remorcă.
Ar trebui să stați într-o remorcă și să vă tragem după noi,
ca să hrăniți rațele.
Vă aducem acasă la ora 16.00 când vă încep serialele.
Apoi se supără dacă încerc să-i ajut
și să le dau sfaturi și să-i protejez.
Devin defensivi: „Nu ne dai tu ordine!
Suntem părinții tăi, noi te-am făcut.”
Bine... Mersi fiindcă m-ați inventat... Frumos din partea voastră!
Dar lucrurile s-au schimbat.
Lucrurile s-au schimbat. Eu încă am creierul intact.
Eu n-am pus bureți de vase în prăjitorul de pâine azi-dimineață.
Abia aștept momentul în care mă vor ajuta copiii mei.
Am două fiice adolescente. Mă ajută și acum.
Sunt recunoscător pentru ajutor. Nu prea fac lucrurile bine.
Ele nu trebuie să afle, dar e pentru că sunt matol și euforic.
Dar sunt confuz uneori.
„Tată, plita mai trebuie să stea aprinsă?”
„Nu.
Am preparat cina acum o oră.
Oala aia las-o la înmuiat o vreme!
Pune detergent în ea! O spălăm miercuri.”
„Tată, ai trecut pe STOP!” „Ce bine că aveam viteză!”
„Ține-mi iarba! O să întorc.
Nu-i spune mamei!”
Ar putea fi mai amabile, totuși.
Nu există ceva mai răutăcios ca o adolescentă pornită împotriva ta.
Nu există ceva mai malefic pe planetă, fiindcă sunt deștepte,
viclene și-ți atacă slăbiciunile cu raze laser.
E foarte tulburător.
Fiica mea a venit în bucătărie.
„Încercăm să vedem un film în camera de alături
și-ți auzim respirația.”
„Bine, o să mă opresc.
O să mă opresc din respirat și din locuit în casa asta. Poate mor. Ce zici?”
A bătut palma cu soră-sa și s-au întors să vadă Răzbunătorii.
Cealaltă fiică, de 16 ani, îmi arunca priviri la micul-dejun.
Foarte înfricoșător. Nu m-a privit în ochi de la șase ani.
„Nu-mi place cum îți mesteci batonul de cereale.
De ce-l mesteci așa?” Nici nu știu ce dracu' vrea să spună.
E un baton. E mare și crocant.
Trebuie să-l fac mai mic să nu-mi rupă traheea.
Cum se mănâncă un baton de cereale? Îl înghiți ca șarpele?
Drac de copil...
Ea e aceeași fiică, apropo,
care, fără permisiunea și știința mea,
în timpul necazului pandemiei, s-a dus și a adoptat un mops.
Un mops! A completat singură actele și a apărut cu un mops.
Dacă nu știți ce e un mops, e considerat câine, cică.
Dar nu este.
Are un corp gras, rotund, păros, ca un curcan,
patru picioare ascuțite care par că nu pot susține corpul gras.
Câinii au labe.
Mopșii au degete lungi de femeie și merg delicat în vârful unghiilor.
Unii au patru, alții, trei, iar alții, două. Ca picioarele de pui.
Și fața unui bătrân artritic de 80 de ani.
Ochi care arată de parcă sunt de la alt animal.
De parcă Dumnezeu când i-a făcut, a rămas fără ochi de mops
și a spus: „Să-i facem ochi de vacă. Să vedem cum merge.”
Nu merge!
Bietul de el are două chestii bulbucate care-ai atârnă din cap.
Pleoapele nici nu pot acoperi globii oculari.
N-a închis ochii deloc de când îl avem.
Se chinuie și sforăie toată ziua.
„Acum doarme? Suntem la plimbare.”
Știați că...
dacă un mops cade în piscină, se duce la fund instantaneu?
Dacă ai capul ca o grămadă de beton,
o să cazi în bot în capătul adânc al piscinei.
Dar tot o să sforăie. Ies bulele de aer pe partea cealaltă.
Nici nu cred că știe că e în piscină.
Cred că-și imaginează că s-a rătăcit în curte
și i s-a iritat glaucomul.
Cea mai tare chestie e că-l cheamă Frank.
E amuzant, fiindcă dacă strigi la el,
te simți ca într-un film cu Sinatra.
„Ce naiba, Frank? De ce te porți așa?
Te-ai schimbat, să știi, Frank.”
Cum am spus, e un câine pursânge salvat.
A fost găsit pe străzile din Downey, California.
Dacă nu cunoașteți Downey, e ca aici, dar cu mai mulți înjunghiați.
De ce rătăcea Frank pe străzile din Downey, California?
Ori are o problemă, ori e căutat de poliție.
Frank are o problemă. O mare problemă.
Frank urinează peste tot,
în casă, afară, oriunde vrea, Frank urinează.
Am aflat asta fiindcă mi-am cumpărat o lampă cu ultraviolete, de pe Amazon.
Nu l-am prins în flagrant niciodată, însă.
Dar îl văd mereu mergând prin hol cu picioarele lui elegante de femeie
și o privire suspectă în ochii umflați.
Nu l-am prins niciodată, dar am o lampă cu ultraviolete
și am verificat toată casa. Mi-a distrus-o.
A stricat tot. În special camera mea de birou.
La început n-am zis nimic. M-am întrebat dacă nu cumva mi se pare.
După o analiză atentă mi-am dat seama că e de la Frank. Nemernică treabă!
Deci ce poți face? Întâi, m-am supărat. „Cum să rezolv?
Să las deschisă ușa din spate, poate vrea să facă o baie în piscină?
Apoi, mi-au trecut nervii.
„Să-l ducem la veterinar.”
Poate are o problemă la vezică.
Nu știu ce au mopșii în ei, în afară de premii.
Poate are o infecție urinară.
L-am dus la control și e un ticălos sănătos-tun.
A bifat tot.
N-are nimic pe tractul urinar. Nicio infecție.
Ce are, după spusele veterinarului,
în termeni medicali, e faptul că Frank e nesimțit.
Știe ce face și va continua să facă asta,
în timp ce mă privește în ochi.
Așa că m-am întors la Amazon care are toate soluțiile
și am văzut că există scutece pentru mopși.
Se pot lua de pe Amazon.
Știu că e deplorabil. Nici nu par scutece.
Par un fel de suporturi pentru spate pe care le poartă poștașii
înainte să iasă la pensie. Le atârnă peste fund.
Nu pare că-l ajută prea mult, dar sciatica îl supără tare.
Nu le numim scutece din respect pentru Sinatra. Le spunem „pantaloni”.
„Ce naiba, Frank? Avem musafiri. Pune-ți niște pantaloni, bine?
Pentru Dumnezeu!”
Recunosc că e ciudat să-i pui pantaloni unui câine.
Nu pare corect sau firesc.
Apoi m-am gândit cum se proceda când eram mici.
Când eram mic, cățelul era cățel.
Trăia afară, în curte, legat de copac.
Dacă plecai undeva, stătea acolo până te întorceai.
Puteai lipsi o oră, o zi sau un an.
Câinele stătea acolo. Nu-ți întrebai tatăl
dacă poți să iei câinele în concediu.
Te-ar fi legat de celălalt copac.
Iar acum, atât de mult am progresat, că văd câini peste tot.
Îi văd cazându-se la hoteluri de unii singuri.
Îi văd în restaurante elegante, bând martini
și luând avionul spre Hawaii.
Nu știu cum ați făcut, dragi câini, dar ați reușit.
Acum faceți parte din rasa umană. Ați reușit. Felicitări!
Dacă tot sunteți aici, scoateți-vă limbile din fund și uitați-vă în jur!
O să vedeți că noi toți purtăm pantaloni,
fiindcă știm cum arată sculele noastre și că ar trebui să fie acoperite.
Nu știu dacă ați văzut penisul unui mops, domnule.
Păreți un om care a văzut multe în viața lui.
Poate ați făcut și pârnaie... Nu știu ce viață aveți...
Dacă n-ați văzut, căutați pe Google după spectacol.
Căutați toți pe Google după spectacol! În browser privat...
O să vedeți cum e. Este ciudat, diform
și acoperit de păr de cal de diferite culori.
Te urmărește prin cameră când treci pe lângă el.
Pare un obiect cu care te-ar gâdila un drac.
Pune-ți niște pantaloni!
Dar așa dezgustători cum sunt mopșii și chiar sunt, noi suntem mai rău.
Oamenii sunt mai răi.
Credeam că vom fi mai bine după tot ce am suportat.
Credeam că vom fi mai atenți la germeni, mai manierați. Deloc!
La fel de dezgustători ca înainte. Da. Suntem oribili.
S-au întors cei care tușesc când umblă prin aeroporturi.
Umblă parcă ar fi niște lei de mare.
Nimeni nu pune mâna la gură. Împrăștie peste rânduri de oameni.
Am văzut un tip în avion care-și tăia unghiile.
Da. Mulțumesc. De ce?
De ce ai o unghieră în buzunar, în primul rând?
Ce-ai în celălalt buzunar? Ață dentară folosită și hârtie igienică?
Ce boală ai?
Au reînceput să scuipe peste tot.
Un tip gras scuipă chiar pe trotuarul pe care mergi.
Flegme de-alea mari, dezgustătoare, din intestinul subțire.
Mai avea un pic și ieșea pe partea cealaltă.
Dar tipul își spune: „Nu, mai bine o scot pe sus.
Lumea o să vrea să vadă asta.”
Și aterizează pe trotuar ca o placentă de extraterestru.
Are ochi, îi bate inima și simte chestii.
Se târăște în canalizare și se reproduce.
De-aici a venit COVID-ul.
Nu glumesc. De aici a apărut.
Toate exemplele astea sunt chestii făcute de bărbați. Ei fac de-astea.
N-am văzut niciodată o femeie să-și sufle nasul în aer, fără șervețel, de când sunt.
Asta fac bărbații. Știu că se încearcă să se afle.
A fost un liliac? A fost un cangur? Dintr-un laborator?
Eu nu știu. Dar ceva știu sigur.
Au fost implicați bărbați.
Știți și voi.
Știți că un tip l-a provocat pe alt tip
să-i facă ceva ciudat unui liliac, pentru 10$.
Și au mers pe o alee de lângă un laborator,
unde un grup de bărbați în cerc le făceau galerie.
Iar acum o să purtăm măști pentru totdeauna.
Nu ne putem abține. Noi, bărbații, suntem oribili.
Suntem dezgustători. Toți tipii de aici au făcut pipi în curtea lor.
Au făcut pipi... Nu? Da.
„Nu, Tom, al meu nu face asta.”
Îți garantez că atunci când nu te uiți, în spatele șezlongului sau după grătar...
În grătar dacă e aprins.
Da, pentru că face un zgomot ciudat.
Dacă vă gândiți, toate problemele de pe lume
există pentru că bărbații au fost acolo înainte, au făcut ceva groaznic
și a fost nevoie să se schimbe regulile.
De ce nu poți intra în baia benzinăriei?
De ce-ți dă o cheie legată cu lanț de un cauciuc de camion?
Și trebuie să-l târâm după noi ca sclavii egipteni.
De ce? Pentru că acolo au fost bărbați. Unii oribili ce au făcut chestii oribile.
S-au bălăcit cu fundul în WC ca păsările în țărână.
Și-au băgat penisurile în uscătorul de mâini.
Da. Când au apărut prima dată, ce credeți c-au făcut?
Asta au făcut.
Știu că nici baia doamnelor nu e grozavă.
Dar nu e din cauza lor.
Tot bărbații se furișează acolo când nu vă uitați
și folosesc și uscătoarele voastre de mâini.
Dar, deși suntem foarte dezgustători și niciun bărbat n-o să mă contrazică,
suntem necesari.
Bărbații sunt necesari. Vă facem mai puternice.
Creștem imunitatea. Credeți c-a fost rău ce a fost?
Ar fi fost rău dacă bărbații nu se scărpinau la ouă
și apoi să pună mâna pe toate clanțele din oraș.
Deci... cu plăcere.
Un alt lucru pe care-l au bărbații și nu înțeleg
de ce femeilor le lipsește, parcă ar fi anapoda,
e volumul incredibil de stimă de sine și încredere
care nu are la bază absolut nimic.
Așa groaznici cum suntem, toți ne gândim că cineva mereu ne dorește.
Un tip face pipi în curtea din spate, iese pe ușă și se gândește: „Mă dorește.”
Iar femeile sunt cele mai magice și mai frumoase creaturi de pe planetă,
plutesc pe fața pământului ca niște zeițe din vată de zahăr
pline de viață, iubire,
frumusețe și îndoială.
„Par grasă, bătrână? Nu-mi plac părul și ochii mei. Nu-mi place fundul meu.”
Și totodată merg pe stradă c-un urangutan de companie.
Care nici măcar nu se uită în oglindă.
Apogeul vanității masculine e vara.
Vara, în orice oraș, o să vedeți un bărbat de 80 de ani
mergând pe stradă în maieu sau, mai rău, la bustul gol.
Merge țanțoș pe trotuar
ca un pui expirat de la rotiserie.
Nu mai are niciun mușchi pe el, doar niște aripi osoase de găină.
Sfârcurile lunguiețe îi flutură în vânt.
Lanțurile de aur îi stau încurcate în părul lățos de pe piept.
Dar are tupeul să se dea la fete tinere.
Doamne, nu știu cum ne dau voie femeile să ne urcăm pe ele!
Chiar nu știu. Eu aș fi sigur lesbiană.
Ambele mele fiice sunt heterosexuale. Eu le spun să se mai gândească. Au timp.
Nu e nevoie să faceți asta.
Eu nu sunt homosexual.
Sunt un tip heterosexual, căsătorit.
Sunt căsătorit de 22 de ani cu aceeași femeie.
Mulțumesc.
Nu știți prin ce trec.
Nu, e grozavă. De 22 de ani. E cea mai tare. O iubesc la nebunie.
Nu voi ataca mariajul.
Cred în căsătorie. Viața e grea.
Dacă-ți găsești pe cineva cu care să fii până la moarte,
e bine. Îți ușurează mult viața
dacă găsești persoana potrivită și-ți scazi așteptările
a ceea ce vrei să obții din asta, ești căsătorit și fericit.
Nu vreau să critic când zic să scazi așteptările.
Cred că de-aia divorțează lumea.
Au așteptări prea mari pentru ceea ce vor obține
dintr-o singură relație. Nu e cine știe ce.
Nu mai puneți atâta presiune pe ea.
Deschideți bine ochii la început! Nu fiți nătărăi! Fiți deștepți!
Am un prieten care se gândește să se căsătorească.
E așa de nătărău! Din ce spune, e tâmpit.
E cu ea de cinci ani și vorbește cam așa:
„E drăguță, familia ei e super.
E deșteaptă, dar nu știu dacă e destul de sexy.
Nu știu, vrem să ne căsătorim. E destul de sexy?”
Ești drogat?
Vrei să te căsătorești pentru tot restul vieții.
Nu-ți pasă cât de sexy e. Nu asta vrei.
Vrei o persoană puternică. Nu vrei un supermodel.
Vrei pe cineva care poate ridica celălalt capăt al canapelei.
Fără să scoată țigara din gură...
Cu asta te căsătorești.
E un lucru bun.
Dacă ești căsătorit și ești aici în seara asta, ai o seară minunată.
Te distrezi de minune. Nu stai în tensiune deloc. Ești căsătorit.
Nici nu-ți pasă dacă partenera ta se distrează acum.
Nu de-asta ești aici, ci ca să mai vorbească și altcineva o oră.
E simplu.
Dacă ieși în oraș și ești aici la o întâlnire,
e o seară dificilă pentru tine.
E multă muncă. Îți pasă cum decurg lucrurile în seara asta.
Vrei să fie fericită. Stai în tensiune.
Asta mă deranjează la întâlniri.
Dacă vă certați în drum spre casă în seara asta,
poate din cauza a ceva ce urmează să spun,
dacă vă certați în seara asta,
întreaga relație se poate încheia în seara asta.
În seara asta! Se poate sfârși în seara asta!
Fiindcă aveți opțiunea asta. E o opțiune groaznică.
Fiindcă dacă te desparți, trebuie să-ți iei
laptopul și toate încărcătoarele...
Să-ți faci o tunsoare nouă, îți iei haine frumoase și ești iar călare.
Îi minți pe toți din nou despre cât de grozav ești.
Eu și soția mea ne-am putea certa la fel, dar nu ne despărțim.
Nu plecăm, fiindcă nu avem opțiunea asta.
Ne-am putea certa rău de tot, dar nu ne despărțim.
Nu mă despart. Mă cert, nu plec. Mă duc în cămară.
Acolo iau o cutie cu prăjituri
și le mănânc una câte una, uitându-mă la reflexia mea de pe prăjitorul de pâine.
Până sunt atât de dezgustat de mine, încât o iert
pentru orice a zis, fiindcă știu că probabil are dreptate,
fiindcă e căsătorită cu un monstru care a mâncat 24 de fursecuri în picioare.
Nu-mi trebuie haine super, nici tunsoare nouă.
Mă tund când îmi zice ea să mă tund.
Îmi iau haine odată cu ea, fiindcă-mi aduc și eu aminte.
Așa ajung să arate la fel cuplurile căsătorite.
„Vin repede, mă duc să-mi iau adidași.” „Stai puțin!
Și mie îmi trebuie adidași.”
„Da? Vrei să vii?” „Da, vreau!
Să mergem! E Ziua Adidașilor!”
Și mergem la cel mai mare magazin, stăm în sectorul căsătoriților
și ni se aduc adidași care nu sunt pentru niciun fel de sport.
Sunt mari, albi și se închid cu lipici.
Sunt buni pentru stat în picioare când ne așteptăm unul pe celălalt.
„Vrei și șosete?” „Mi-ai ghicit gândurile.”
„Șosete, pantaloni scurți și adidași. Nu-i mai împachetați! Plecăm cu ei.”
Arătăm bine? Nu, dar nu asta e ideea.
Ideea e să ne facem de nedorit pentru restul lumii.
Nu vrem să se uite vreun celibatar pervers la pantofii noștri frumoși
și să se dea la noi. Ar strica relația noastră bună.
„Dar sexul, Tom? Cum e sexul?”
Toți întreabă: „O singură persoană toată viața?”
„Dar sexul?” Maturizați-vă! Sexul e o prostie.
Cauza tuturor deciziilor proaste din viața ta?
Despre sexul ăla e vorba? Sexul e distractiv, dar e de moment.
Prima dată când m-am dat cu trenulețul a fost grozav, evident.
Nu știam c-o să fie așa.
Dar acum mă dau cu el de 22 de ani.
Știu cum merge.
E distractiv, dar la final ești nedumerit, ți-e greață și vrei să dormi.
Când eram la hotel în New York, cei din camera de alături
făceau sex.
Foarte tare, ritmic și vesel. Au ținut-o așa 15-20 de minute.
M-am gândit: „Se pare că s-a terminat pandemia.
Distrați-vă!” Nu s-au oprit. Au continuat.
Douăzeci și cinci, 30 de minute nonstop. Fără pauză.
Timp de 30 de minute. Mi-am sunat soția și mi-am cerut scuze.
Nu s-au oprit nici după 35-40 de minute de acțiune nonstop.
Noi doi n-am ajuns niciodată la 40 de minute! Fără oprire?
Nu, doar dacă puneam și cina. N-am ajuns la 40 de minute.
Nici n-aș vrea. Patruzeci de minute? Dă-te jos! Am și alte treburi.
Unde mi-e telefonul?
După o oră, mi-am pus dopuri în urechi și am plâns până am adormit.
Nici nu vreau să știu că există asemenea oameni.
M-am trezit la ora 7.00 și încă îi auzeam,
la 7.00 dimineața! M-am gândit: „Stai puțin!
Ăștia nu sunt oameni. E pornografie.
E pornografie.” M-am simțit așa de ușurat!
Dar apoi m-am enervat: „Cine, la finalul unei pandemii,
împrăștie chestie peste tot ca Frank?
Un bărbat dezgustător. Groaznic!”
N-o să judec pe nimeni, indiferent de stadiul relației.
Celibatar sau căsătorit? Nu știu.
Lucrurile astea sunt complicate și greu de trecut.
E dificil să te cuplezi cu cineva
pe care nu-l cunoști. Faci pasul?
Pasul ăsta vă schimbă pe amândoi.
Veți avea hobby-uri ciudate, veți face chestii ciudate.
O să arătați ciudat. Totul se va schimba.
Vei afla chestii despre partenera ta pe care nu le bănuiai.
Eu tocmai am aflat că soției nu-i place când citesc.
Nu-i place când citesc. Nimic.
O carte, revistă, eticheta de pe cutia cu cereale...
Dacă mă vede că citesc, nu se gândește: „Vrea să fie singur.”
Se gândește: „E plictisit. Să-i spun o întâmplare despre sora mea la serviciu.”
„Citește o carte. Cred că e foarte plictisit.”
„Să-i spun ceva despre noul contract de închiriere al mamei mele.”
Un alt moment în care-i place să vorbească e seara târziu.
Târziu, seara, când mă urc în pat, pun capul pe pernă
și sting lumina.
Atunci îi place să vorbească despre cancer,
răpiri de copii și Apocalipsă...
Toate știrile rele auzite în timpul zilei
mi le împrăștie pe partea mea de pat.
După ce se descarcă, începe să sforăie.
Cum stinge lumina, zice: „Am vorbit cu mama ta azi la telefon.
Părea așa de îmbătrânită! Mă întreb cât o mai vedem printre noi.”
„Ai mângâiat pisica în ultima vreme? Are o tumoare pe gât.”
„Pisica lui Carol a făcut o tumoare. E așa de mare, că parcă are pălărie.
Ți-am spus că am vorbit cu mama ta la telefon azi?
Cine e mai în vârstă, mama sau tatăl tău?
Unul dintre ei nu prinde Crăciunul anul ăsta.
Nu pot să cred că fetele noastre vor pleca la facultate, în curând.
E groaznic să te gândești: vor fi departe cu atâția bărbați oribili pe lume.”
„Probabil nu mai oribili decât ce fac ele
în camerele lor cu telefoanele chiar acum.”
Fiicele lui Carol și-au fotografiat vaginele
și le-au pus pe internet.
Oare asta fac și fetele noastre acum?
La 6 metri distanță de noi care le plătim abonamentele la telefoane?
Am vorbit cu mama ta. Am vorbit la tele...”
Iar eu mă uit fix în tavan timp de șase ore
și aștept să răsară soarele
ca să-mi fac niște cafea și să fug de femeia afurisită cu care am dormit.
N-ar mai trebui să dormim în același pat.
Nu mereu. O dată, din când în când e frumos.
Sper să găsiți și voi iubirea vieții voastre. Sper mult.
Să fiți la fel de norocoși cum am fost eu.
Asta nu înseamnă să fii condamnat pe viață în același pat
cu partenera ta pentru tot restul vieții.
Îi spun că o să ajung să plec de lângă ea.
Că-mi iau perna, îi trag una
și plec în toiul nopții ca un turbat.
De ce să nu fac asta la ora 22.00, cu un pupic pe obraz?
„Te iubesc. Ne vedem de dimineață!”
Nu vrea. Se agață de momentele noastre din tinerețe.
Când sunteți la început, trebuie să dormiți în același pat.
Sunteți tineri, aveți libido, sunteți îndrăgostiți.
Faceți dragoste de trei ori pe noapte.
Adormiți înlănțuiți ca niște covrigi, ai un picior pe față, ai capul în jos...
Și dormi bine așa.
Dormi buștean opt ore.
Apoi te trezești de dimineață atât de revigorat și îndrăgostit.
Vă uitați unul la altul și o mai faceți o dată.
„Să facem sex de dimineață,” spui.
Dar asta nu mai e valabil la mine acasă.
Suntem prea ocupați de dimineață să ne învinovățim reciproc
și să ne acuzăm că ne-am stricat somnul.
„Din cauza ta! Ai probleme!”
„Nu. Tu trebuie să mergi la doctor!”
„Ai ceva în tine care vrea să iasă afară!”
Realitatea e că e vina amândurora, fiindcă avem peste 40 de ani.
Dacă ai peste 40 de ani, ai 50% șanse
să dormi bine noaptea.
Cincizeci la sută. Și dacă ești singur.
Șanse de 50%,
fiindcă te îndrepți spre moarte. Mori încet.
Corpul tău încearcă să-ți stingă lumina, iar tehnologia te ține în viață.
Ai șanse de 50% să dormi bine noaptea.
Nu pentru că ai făcut vreo nebunie, ai tras cocaină pe nas, de exemplu.
Nu. Doar pentru că ai mâncat o prăjiturică după ora 18.00.
„Donna a mâncat brânză la petrecere. Vai, nu!
N-o să respire bine o săptămână.”
„Bob a băut trei beri. Doar trei beri. Bine ați venit în palatul cu pârțuri!
Pregătiți-vă! Nu mai doarme nimeni în seara asta.”
Soția mea are multe chestii. Scrâșnește din dinți în somn.
E așa de nervoasă că-și tocește dinții de tot.
Niciodată nu i se tratează cauza.
Dar i se dă o gutieră ca la fotbaliștii din echipa națională.
și o bagă în gură ca pe o jucărie pentru căței.
Tocește trei sau patru pe lună, parc-ar fi un castor ofticat.
Mă trezesc cu bucățele de plastic pe toată fața.
E albastră și fosforescentă în întuneric.
Așa aflu și eu dacă ne facem de cap noaptea.
Dacă văd o chestie albastră plutitoare prin cameră...
nu facem nimic...
Nu în seara asta. Și-a pus echipamentul.
Și-a pus casca și gutiera, unguentele cu eucalipt
și se urcă în pat cu picioarele păroase ca un urs koala.
Ca un urs koala ofticat care dă probă pentru Liga I.
Și se trezește să urineze de șase, șapte ori pe noapte.
Nu știam că o femeie poate avea prostata umflată, dar ea o are.
Când merge, îi trosnesc gleznele.
Se aud!
Nu se aud ziua, când merg suflantele de frunze și mașinile de gunoi.
Nu se aud deloc.
Dar la 3.00 dimineața este cel mai tare sunet.
Încearcă să respire prin gutieră,
parc-ar fi Darth Vader prins într-o folie cu bule, la mine în dormitor.
De-asta trebuie să vă căsătoriți și voi.
E ciudat să fii om, nu?
E ciudat să treci prin toate astea.
Știu, fiindcă și eu sunt om. E ciudat.
Suntem pe lumea asta ca să ne conectăm cu alți oameni.
Asta e toată chestia.
Să ne împrietenim, să ieșim în oraș, să ne căsătorim și să facem alți oameni.
Cei de care te îndrăgostești, cu care ai o legătură,
sunt cei pentru care îți faci griji. Fiecare iubire e o grijă.
E un mod ciudat de viață. De-aia toți iau droguri.
Prima dată când mi-am dus fiica
la o programare la medic, când era mică,
m-am gândit că nu voi mai dormi niciodată.
N-am iubit pe cineva atât de mult și să mă simt atât de vulnerabil totodată.
E un fel ciudat de viață. Totul era în regulă, dar înspăimântător.
Doctorul a spus: „Totul e foarte bine, e bine.”
„Bine, e bine.”
„Ar fi ceva.” „Aoleu! Ce este?”
Am început să transpir imediat.
„Nu e mare lucru, dar capul ei e în categoria celor 5%.”
„Ce înseamnă asta?”
„Înseamnă că 95% dintre capete sunt mai mari decât al ei.”
„Ce?” „Da. Doar 5% din populație
au un cap așa de mic ca cel al fiicei dvs.
Nu-i vedeți fiindcă se târâie noaptea
pe alei.”
„Ce?”
„Nu e grav. Dar veniți la control la șase luni.”
„Bine...”
O duc acasă.
O duc în camera de joacă și încep să-i suflu în gură.
„Haide, crești!”
Am fost panicat timp de doi ani. Nu e nimic deosebit. Toate capetele cresc.
Nu vezi pe nimeni, când mergi la mall, cu un cap ca o minge de ping-pong
trecând pe holuri cu o pălărie din dop de sticlă: „Bună!”
Nu, capetele tuturor sunt normale.
N-ar trebui să încetezi să iubești din cauza fricii.
Cu cât iubești mai mult, cu atât ești mai puțin speriat. Continui.
Cei mai apropiați din viața ta nu știi ce au de gând.
Au propriile secrete, viețile lor. Nu e răspunderea ta.
Chiar și copiii tăi!
Fiica mea a venit acasă în primul an de facultate
și i-am zis: „Ești un adult. Bine ai venit acasă!
Vrei niște vin la cină? Ești mare acum.
Ce zici de niște vin?” „Nu, mersi. Nu beau.
Nu-mi place alcoolul.”
„Ce tată bun sunt!”
A spus: „Fumez doar marijuana.”
„De cât timp faci asta?”
„De când eram în clasa a noua la liceu.”
„Unde?” „În camera mea”, a spus.
Timp de patru ani, elevă de nota zece.
Euforică până la cer, în casa mea. Îi plăcea iarba.
Dar problema e următoarea: mie îmi place iarba chiar mai mult.
Timp de patru ani nu am fumat fiindcă am vrut să fiu
un bun exemplu pentru copii.
Timp de patru ani, am mâncat cu pumnul
jeleuri de melatonină ca să simt ceva
și să pot să adorm în final.
Iar ea fuma din bong la capătul holului.
Scopul meu, ce am învățat din faptul că am copii e să fac niște oameni buni.
Sunt mulți oameni răi, dar și mulți oameni buni.
Nu-i putem schimba pe cei răi,
dar îi putem depăși la număr, făcând mai mulți oameni buni.
Ar trebui să fie ușor.
Oamenii răi nu fac copii buni. Nu, fac copii cu probleme.
Îi vedem pe stradă, dărâmă chestii în restaurante, cad în fântâni.
Nici nu știu de ce-i mai scoatem...
Cine cade în fântână? Nu un copil cuminte.
O să mai cadă o dată.
Pare c-ar fi ușor să schimbăm oamenii răi, nu?
Ar trebui să fie ușor, e vorba de bun simț.
Viața ta va fi mai bună dacă ești mai calm
și te înțelegi cu noi ceilalți.
Nu contează ceilalți, dar viața ta va fi mai bună
și mai puțin stresantă dacă ești mai calm.
Nu-ți cerem să faci mai mult.
Fă mai puțin decât faci acum!
Începe de la chestiile mici!
De la chestiile mici.
Nu lipi autocolante cu testicule pe bara din spate a mașinii!
De ce faci asta?
Ce problemă ai? De ce faci asta?
Am o mașină de familie plină cu copii și oameni bătrâni.
N-avem nevoie să ni le fâlfâi pe autostradă.
Nu e ușor să fii bun, e de muncit. Sunteți oameni buni, îmi dau seama.
Cei care vin la spectacolele mele sunt mereu oameni amabili.
Conduceți toți mașini, deci știu că uneori sunteți nesimțiți.
Toată lumea circulă în coloană într-o zi cu soare...
Te miri și tu ce ți-a venit. Brusc:
„Nu azi, boșorogule! Nu intri în fața mea.”
„Simt că te uiți la mine. Nu mă uit înapoi.
Nu azi, față stafidită. Nu azi.”
De unde v-a venit chestia asta?
Trebuie să lucrați la asta. Fiți amabili cu cei de la relații cu clienții!
Fiți amabili! Credeți că vor să vă aștepte?
Toți oamenii care așteaptă... Nu ești regină
fiindcă ai intrat într-un restaurant.
Nu vor să te aștepte. E meseria lor.
Vor să câștige bani să-și plătească chiria
și să-și ia niște cocaină pe drum spre casă.
Am fost chelner,
deci fiți foarte amabili cu ei, fiindcă vă ling chiflele.
Fiți amabili cu cei de la relații clienți la telefon!
Credeți că puștii din India vor să muncească pentru noi?
Nu, vor ca familiile lor să supraviețuiască.
Imaginați-vă ce le spun prietenilor despre joburile astea!
„Am primit un job azi.” „Ce faci?”
„Îi ajut pe americani să-și repare calculatoarele la telefon.”
„Nu se poate!
Tu nici măcar n-ai calculator!” „Știu.”
„Abia vorbești engleza.” „Știu.”
„Or să te omoare.” „Încep mâine.”
Sprijin bebelușii care plâng în avion.
Da. Sunt de partea lor acum.
Mereu am un om de afaceri alături care se plânge.
„Cine îl face să tacă pe copilul ăla?”
Nu, stai un pic! Tu să taci! Ești adult.
Ești un om cu brațe păroase și portofel.
Ai ales să zbori cu avionul ăsta. Copilul ăla nu a ales asta.
Niciun copil mic nu vrea să fie la 9.000 m altitudine cu scheletul lor stâlcit
ca un pet de apă plată.
Să stea la nivelul fundurilor umflate de gaze ale boșorogilor
care-i gazează în drum spre locul lor.
Nu, copilul ăla e în locul nepotrivit acum.
Trebuie să plângă în avion.
Toți ar trebui să plângem în avion.
El e singurul onest din tot avionul ăsta nenorocit.
Să fiu clar: nu sunt fanul bebelușilor.
Nu sunt. Am făcut doi și tot nu-mi plac.
N-am încredere în cei cărora le vezi inima cum bate în creștet.
Picioarele neputincioase nu-i țin ani de zile.
Nu-mi plac. Dar dacă un copil plânge, înseamnă că nu-i în locul potrivit.
Fie că sunt la biserică, la restaurant sau în avion. Să plângă!
I-ați scos în lume prea devreme. De ce-i cărați peste tot?
Sunt bebeluși. Lăsați-i acasă! Acasă sunt fericiți.
Acasă, la 22 de grade, în pielea goală, cu cereale lipite de fund.
Mănâncă din farfuria pisicii. Ăla e bebelușul fericit.
L-ați scos afară, i-ați pus o fundă mare roz pe cap
ca să nu-i mai spună nimeni că e băiat.
Arată ca un băiat. Încă nu e definitivată.
Arată ca un bărbat de vârstă mijlocie care lucrează în port.
Mai lăsați-o un an să crească, apoi o scoateți la plimbare.
Vreți să vă plângeți de copiii de trei ani
care au locurile lor la clasa business? De acord.
Ar trebui să fie ilegal.
Călătoresc mult, e greu
când nu găsesc loc și sunt înghesuit la clasa economică
între doi luptători de sumo în treninguri,
care mănâncă covrigei ca niște insecte, timp de șase ore.
Iar copilul mic care stă în picioare în pielea goală pe locul meu bea suc
și-mi arată degetul din mijloc prin draperie.
E greu de tolerat!
Înțeleg de ce ne supărăm pe bebeluși când plâng în avion.
Fiindcă ne temem. Omul de afaceri se teme. Toți ne temem.
E înfricoșător sus. Foarte înfricoșător.
Nu suntem prea departe de vârsta copilăriei.
Ești speriat, auzi un strigăt de ajutor și ești mai îngrijorat.
De-aia a fost bine să stau acasă doi ani, fiindcă acolo m-am simțit în siguranță.
Ai iluzia că poți controla universul. Dar nu poți.
Măcar acolo știi unde e hârtia igienică și unde se duc lingurile.
Dacă pleci undeva, totul e nesigur.
M-am simțit bine cu voi.
A fost o experiență minunată, vă iubesc pe toți,
dar a fost un iad să ajung aici.
Cum ajungi la controlul de securitate, ești ca în clasa a treia
când directorul țipa la tine.
Cum ieși din casă, agentul de securitate îți ridică geanta.
„A cui e geanta asta?” „Drace! E a mea.”
„Ai apă în ea?” „Poate.”
„Ești un nătărău.” „Ba nu, știu și eu chestii.”
Apoi ajungi la hotel unde e și mai multă nesiguranță.
Cum merge cheia? Dar liftul?
Dar telecomanda? Dar termostatul?
Al cui e părul ăsta creț?
Cum se aprinde lampa asta afurisită?
De ce sunt atâtea lămpi? Nu găsești întrerupătorul niciodată.
E pe suport? E pe tijă? E un lanț? Unde este întrerupătorul?
L-ați pus pe un fir sub masă? Afurisiți mai sunteți!
Sunt un străin într-un oraș străin care încearcă să supraviețuiască.
Iar asta e cea mai ușoară călătorie.
Când ești singur cu trolerul tău. Dar mai călătorești și cu familia.
Atunci e iadul pe pământ. Concediu în familie? Nu faceți asta!
Nu! O familie e o organizație proastă.
Abia funcționează acasă.
De ce să mai pleci și la drum cu ea?
Iar eu sunt mereu atât de prost!
Mereu mă gândesc c-o să ne distrăm după ce ajungem.
Drumul va fi iad, dar la stațiune o să fie minunat.
Nu, prostănacule!
Ești într-un reality show ciudat și ți se pun obstacole în cale
cum nici n-ai visat vreodată. Nici nu mai știu de mine.
„Soția a fost înțepată în vagin de o meduză, fugi!”
„Soacra vorbește în spaniolă cu chelnerul
și face comentarii rasiste, fugi!”
Lo siento, lo siento.
„Cel mic a făcut urticarie azi-noapte.”
Nu ai niciun spital în jur. Ce faci?”
Ce să fac?
O să scot o pastilă contra alergiilor din fundul rucsacului,
iau părul de pe ea și i-o dau.
O pun la loc în pat și sper să se trezească de dimineață.
Nu sunt doctor. Sunt un tată matol în concediu.
Chestia e că nici copilul nu vrea să fie aici.
Niciun copil nu vrea să fie blocat într-un hotel, cu părinți goi pe jumătate.
Singurii care-i pot băga în belea.
Toată copilăria ta e o încercare de a te distanța de părinți.
Te ascunzi în căsuțe în copaci, sub grămezi de frunze, dormi la prieteni.
Eu și amicii mei ne jucam într-o conductă.
O conductă care prelua toate deșeurile din oraș și le vărsa în lac.
Acolo ne jucam, în conducta de rahat a orașului.
Și ne plăcea, fiindcă știam că părinții noștri nu ne-ar fi căutat
în conducta de rahat.
„Nu l-am mai văzut pe Tom. Crezi că e în conductă?”
„Nu!”
E înfricoșător în conducta de rahat.
Erau fantome și clovnul din It.
Era înfricoșător acolo.
Dar prefer să fiu în conducta aia, decât să stau în camera de hotel
pe marginea patului, așteptându-l pe tata să iasă din baie,
timp de o oră și jumătate.
„Ce sunt zgomotele alea?”
„Parcă era un urs care caută într-o ghenă plină cu baloane.”
Iese după o oră: „N-aș intra acolo dac-aș fi în locul tău.”
„Dar trebuie să intru, nu am unde merge altundeva.”
Mergi printr-un nor toxic.
„De ce miroase ca într-un magazin antic de animale de companie?”
Stai cu șosetele în apă. „Ce a făcut?”
Asta e copilăria, nu-i așa?
Să fii în șosete într-un loc în care nu vrei să fii.
E greu să fii copil, nu? E ca o luare de ostatici.
Timp de 18 ani ești târât peste tot de niște răpitori.
N-ai bani, n-ai acte. Timp de 18 ani.
Nu poți lua decizii.
„Urcă în mașină!” „Unde mergem?”
„Am zis să urci în mașină!”
Mulțumesc mult pentru că ați venit!
Sunteți grozavi! Mulțumesc foarte mult.
Vă mulțumesc din suflet. Aveți grijă de voi!
Ne vedem data viitoare! Mulțumesc.
Subtitrarea: Caterin Dobre