Downloaded from YTS.MX
Mina damer och herrar!
Official YIFY movies site: YTS.MX
En stor applåd för Tom Papa!
Tack så mycket.
Titta på er.
Ni lever än. Bra jobbat!
Jag är stolt över er.
Tack så mycket för det.
Det är så roligt att vara här. Vi kommer att ha kul, hoppas jag.
Det sägs att det är spännande tider. Det stämmer.
En del säger skrämmande tider. Det håller jag inte med dem.
Det är väldigt spännande tider.
När de ändrar alla regler kan vi göra vad vi vill nu.
Jag säger, låt oss kidnappa några miljardärer.
Varför inte? Vi har en massa problem. Fem killar har alla pengarna.
Låt oss ta dem. Vem ska hindra oss?
Jag är helt för att ni är miljardärer.
Ni har jobbat hårt, förändrat världen.
Ni får vara miljardärer i 24 timmar.
Om ni inte börjat ge pengarna till de fattiga nästa morgon
kommer vi och tar er.
Kan ni föreställa er en miljard dollar? Jag drömmer inte ens om det.
En person, en miljard dollar.
Jag brukade störas av stora drömmar och höga förväntningar.
Men inte nu längre.
Det här är grejen. Vi gör den redan.
Ni gjorde det. Bra jobbat.
Det här är grejen. Verkligen.
För mig är en bra dag när jag inte behöver komma ihåg något lösenord.
Vilken bra dag.
Finns inget värre än när man ska ha kul
och hindras av användarnamnet och lösenordet.
Det finns inget värre.
Jag vet att det pågår krig och att saker står i brand, men för oss,
för oss...
finns det inget värre.
Det är inte som i sagorna
när man behöver ett magiskt lösenord, ger sig ut på äventyr
och får något fantastiskt för det.
Man behöver lösenordet för att komma in genom porten,
gå in i den mörka skogen, bli vän med en talande kråka,
Man slåss med en demon och får lösenordet.
Dörrarna öppnas, man får skjuts av en enhörning
till en magisk trollkarl som ger en guldmynt och sexuella tjänster.
Vi får inget sånt efter att ha gett allt till våra enheter
tre timmar i rad, avslöjat alla våra familjehemligheter,
vår mammas flicknamn, vem hon hade sex med i gymnasiet,
och sedan måste vi leka med rutor som i förskolan.
Finns det ett trafikljus i den rutan?
Finns det en lastbil i den rutan? Eller min döda mormor?
De skickar koder till andra e-postadresser
som man inte heller har lösenordet till.
Sen får man lösenordet till sist.
Men får vi sexuella tjänster av trollkarlar? Nej.
Vad får vi? Vi får beställa i Pizza Huts app. Hurra.
Hurra.
Tänk om jag vågat ringa någon för tre timmar sedan...
och beställt.
Men jag är rädd för folk nu.
Jag vet inte vad den 16-åriga chefen på Pizza Hut
kommer fråga, men det kommer att vara läskigt.
Det går inte att komma undan. Vi har alla förändrats,
dragits in i Metaverse, blivit till robotar.
Var ni annorlunda innan vi hade alla dessa enheter?
Man får en glimt av det när man är utan sin telefon.
Har ni nånsin gjort det, lämnat telefonen hemma?
Av misstag, förstås. Det gör man inte med avsikt.
Men bara gå ut en dag utan telefonen?
Vilken härlig dag.
Så snart man slutat gråta och...
klänga sig fast vid främlingars ben och be om hjälp.
När man klarat av allt det blir det en magisk dag.
Man går bara omkring i egna tankar.
Det måste varit så Benjamin Franklin kände...
bara gick omkring, tänkte på drakar, godis och syfilis.
Men man slipper inte undan. Världen är för enkel med den.
Kan du tänka dig att resa utan din telefon?
Åka till flygplatsen imorgon,
och vara borta i tre dagar utan telefonen?
Vilken hemsk tanke. Hur kommer man ens till flygplatsen?
Det är en bra fråga.
Svarar Uber på röksignaler nu?
Och vad händer om de ändrar ens flyg eller gate?
Hur får man ens veta?
Det får man inte.
Man irrar bara omkring på flygplatsen tills man dör.
Man dör på flygplatsen, på golvet utanför en butik...
full av saker som hade räddat dig om du bara haft Apple Pay.
Det vore ett bra slut på sagan.
Eller? Tänk om man dör och kommer till himlen
och de säger: "Vi tänkte inte släppa in dig, men du gjorde så gott du kunde.
Du får komma in. Välkommen.
Vad har du för användarnamn och lösenord?"
Jag har det inte.
Minns ni för två år sedan, när vi inte fick träffa släkten?
Minns ni det? Gör det inte. Åk inte hem.
Du kommer döda dina släktingar med ditt ansikte.
Ingen högtid för dig i år. Stanna hemma.
Du kommer döda din mamma med din andedräkt.
Två år utan familjen. Herregud. Det var goda tider.
Alla hade samma ursäkt.
Jag skulle gärna komma hem, men jag får inte.
Jag måste vara med mina vänner på thanksgiving i år.
Att ha en familj är en välsignelse.
Fast de är ändå irriterande.
Jag träffade just mina föräldrar. Herregud. De börjar bli knäppa.
Pappa har köpt en sådan där
massagepistol till min mamma.
Har ni sett en sån?
De här tortyrverktygen
de säljer till gamla att pröva på varandra?
Ingen bakgrundskontroll, inga licenser, ingen utbildning.
Pappa bara siktade på mammas axel och tryckte på avtryckaren.
Det var inte bra.
Den samlade ihop hennes hud som pannkakssmet.
Hon kunde inte komma loss. Han kunde inte stänga av den.
Hon såg ut som en sharpei-hund som fastnat i biltvätten.
Den löste upp spänningen.
Men den drog också ut nyckelbenet och skulderbladet.
Och hela hennes inre är på utsidan nu.
Jag älskar dem till döds. Det gör jag.
Vad gör vi med våra gamla?
Vi borde skydda dem. Varför säger vi åt dem
att de kan göra fler saker ju äldre de blir?
Det är inte så det funkar.
Lägg inte till något på din bucket list efter 70.
Allt du inte gjort vid 70 kan du låta bli.
Mamma tittar på tv och får idéer,
hon ser aktiva äldre och säger:
"Din far och jag ska resa.
Din far och jag ska ge oss ut på vägarna.
Dags att börja resa."
Nej.
Du är rädd för trappor.
Det är inte rätt tid att luffa runt i Europa.
Dina fotleder är som glasstrutar.
Pappa måste försöka tre gånger för att ta sig in på Starbucks
få upp farten innan han far in genom dörren
och glömmer var han är.
Skäller ut baristan för att bilen inte är klar.
"Du vet ingenting. Din far och jag gillar aktiviteter.
Vi ska hyra en tandemcykel.
Vi ska bo på hotell."
Gör det inte.
Tandemcykel efter 70 borde kallas dubbelsjälvmord.
Två som inte kommer överens och inte vet vart de ska,
som drar åt olika håll ska inte vara på en tandemcykel.
De borde sitta i en vagn.
Vi kan dra runt med er
så ni får mata änderna.
Kör hem er till fyra i tid för era program.
Och så blir de arga om jag försöker hjälpa till,
ge dem råd och skydda dem.
De blir defensiva. "Säg inte åt oss vad vi ska göra.
Vi är dina föräldrar. Vi har gjort dig."
Okej. Tack för att ni uppfann mig. Det var fint.
Men saker har förändrats.
Min hjärna är fortfarande intakt.
Jag stoppar inte disktrasor i brödrosten.
Jag ser fram emot den tid när mina barn ska hjälpa mig.
Jag har två döttrar. De hjälper mig nu.
Tacksam för assistansen. För jag gör ofta fel.
De behöver inte veta att det är för att jag är full och hög.
Men ibland blir jag förvirrad.
"Pappa, ska spisen vara på?"
"Nej.
Jag lagade middag för en timme sedan.
Grytan måste nog ligga i blöt ett tag.
Fyll den med diskmedel. Vi tar hand om den på onsdag."
"Pappa, det var en stoppskylt." "Bra att det går undan."
"Håll mitt gräs. Jag ska göra en u-sväng.
Säg inget till mamma."
Fast de kunde vara snällare.
Finns inget elakare än en tonårstjej som är ute efter en.
Inte på hela planeten. De är smarta,
beräknande, och har laserfokus på en svagheter.
Det är väldigt störande.
Min dotter kom in i köket.
"Vi försöker se en film,
men vi hör dig andas."
"Okej. Jag ska sluta med det.
Jag slutar att andas och leva. Blir det bra?"
Och hon gjorde high-five med syrran och fortsatte kolla på Avengers.
Min andra dotter, 16, blåstirrade på mig vid frukosten.
Jätteläskigt. Vi hade inte haft ögonkontakt sedan hon var sex.
"Jag gillar inte ditt sätt att tugga granolan.
Varför tuggar du så där?" Vad betyder det ens?
Det är granola. Den är stor och knastrig.
jag måste göra den mindre, annars skär den sönder matstrupen.
Hur äter du granola? Sväljer du den hel, som en orm?
Djävulsbarn?
Det är samma dotter
som utan mitt tillstånd eller vetskap
under problemen i Nordirland adopterade en övergiven mops.
En mops! Fyllde i alla dokument själv.
Om ni inte vet vad en mops är påstås den vara en hund.
Men det är det inte.
Kroppen är fet, rund och hårig,
fyra spindelliknande ben som inte borde kunna bära upp kroppen.
Hundar har tassar.
Mopsar har långa damfingrar med eleganta naglar.
En del har fyra, andra tre eller två. Som en hönsfot.
Och ett ansikte som en 80-årig man med artrit.
Ögonen verkar tillhöra ett helt annat djur.
Den ser ut som om gud fick slut på mopsögon
och sa: "Vi tar ko-ögon istället och ser hur det går."
Det gick inget vidare.
Den stackarn har två utskjutande ögon som hänger ut ur skallen.
De täcks inte ens av ögonlocken.
Han har inte blundat en enda gång sen vi fick honom.
Han bara kämpar och snarkar dygnet runt.
"Sover han nu? Vi är på promenad."
Lustiga fakta.
Om en mops faller i poolen sjunker den direkt.
För om ens huvud är gjort av betong
landar man på ansiktet i den djupa änden.
Men fortsätter snarka. Det kommer upp bubblor.
Jag tror inte ens han vet om att han är i poolen.
Han tror nog bara att
hans glaukom har blossat upp.
Det bästa med honom är att han heter Frank.
Det är kul, för när man skriker åt honom
känns det som att vara med i en film med Sinatra.
"Kom igen, Frank. Varför gör du så där?"
"Du har förändrats, Frank."
Som jag sa, han är renrasig.
Han blev hittad på gatorna i Downey.
Downey är ungefär som här, fast mer knivvåld.
Vad gjorde Frank på gatorna i Downey?
Antingen är det något fel på honom, eller så är han efterlyst.
Något är väldigt fel med Frank.
Han kissar överallt,
inne och ute, var han vill.
Det vet jag för jag köpte en UV-lampa på Amazon.
Ja. För jag kommer ju aldrig på honom.
Jag ser honom i hallen med sina tjusiga damfötter
och ett misstänkt ansiktsuttryck.
Jag tog UV-lampan
och gick igenom huset. Han har ödelagt mitt hem.
Förstört det. Särskilt kontoret.
Först sa jag inget. Jag tänkte: "Tänk om det är jag?"
Efter noggrann analys är det Frank. Det är väldigt lågt.
Vad gör man? Först blev jag arg. "Hur hanterar jag detta?"
Kanske lämna bakdörren öppen och ser om han vill bada?
Sedan skärpte jag mig.
"Nej, jag måste få honom kollad."
Det kanske är något fel, blåsproblem.
Jag vet inte vad som pågår inuti mopsar.
Han kanske har urinvägsinfektion.
Jag tog honom till veterinären, han är frisk av sig.
Allt var bra.
Inget fel på hans urinvägar.
Det som var fel enligt veterinären
i medicinska termer, är att Frank är ett arsle.
Han vet vad han gör och kommer fortsätta
samtidigt som han ser mig rakt i ögonen.
Så jag återvände till Amazon där alla svar finns,
och de har blöjor för mopsar.
Man kan köpa det på Amazon.
Jag vet att det är patetiskt. Ser inte ens ut som en blöja.
Ser ut som hängslena som UPS-killarna har
sista året på jobbet. Liksom hänger från hans arsle.
Det ser inte så ut, men hans ischias stör honom verkligen.
Vi säger inte blöjor, av respekt för Sinatra. Vi säger byxor.
"Kom igen, Frank. Vi har gäster. Ta på dig byxorna.
Så jobbigt."
Det känns knäppt att sätta byxor på en hund.
Inte alls rätt eller naturligt.
Men sen tänkte jag på allt de uppnått på några korta år.
När jag var liten så var en hund en hund.
Den bodde utomhus, bunden vid ett träd.
Om man gick nånstans väntade den tills man kom tillbaka.
Det kunde ta en timme, en dag, ett år.
Hunden väntade. Man sa aldrig till sin pappa,
"Kan vi ta med oss hunden på semester?"
Då hade man blivit bunden vid det andra trädet.
Men se vad hundarna uppnått nu. Jag ser dem överallt.
Jag ser dem checka in på hotell själva.
Jag ser dem på fina restauranger där de dricker martini,
tar planet till Hawaii.
Jag vet inte hur ni lyckades, hundar, men det gjorde ni.
Ni är en del av människans värld. Grattis.
Nu får ni ta bort tungan från arslet och ser er omkring.
Då ser ni att alla har byxor,
för vi vet hur vi ser ut därnere och täcker över det.
Vet inte om du nånsin sett en mopspenis, sir.
Du ser ut att ha sett en del skit i dina dar.
Kanske har du suttit inne. Jag vet inte.
Om du inte sett en, googla det efteråt.
Allihop, googla det efteråt. I privat webbläsare.
Vänta tills ni sett en. Den är konstig, missformad,
täckt av flerfärgat tagel.
Den följer efter en i rummet när man går förbi.
De ser ut som något djävulen skulle kittla en med.
Ta på dig byxor.
Men även om mopsar är äckliga så är vi värre.
Människor är värst.
Jag trodde vi skulle vara bättre efter allt vi gått igenom.
Bakteriemedvetna, bättre uppförande. Men nej!
Precis lika äckliga som förut. Vi är hemska.
Hostar öppet. Går omkring på flygplatsen.
Alla människor som går omkring som sjölejon.
Ingen täcker över munnen. Sprutar ner hela rader av folk.
Jag såg en kille som klippte naglarna på planet.
Tack så mycket. Varför?
Varför en nagelklippare i fickan?
Vad har du i den andra fickan? Tandtråd och toapapper?
Vad är det för fel på dig?
De spottar överallt igen,
stora killar som spottar på trottoaren när man går förbi.
Stora, äckliga loskor, ända från tunntarmen.
Den var så nära att komma ut den andra vägen.
Och killen säger: "Nej, jag ska hosta upp den.
Folk kommer vilja se det här"
Och den landar på trottoaren som en utomjordings efterbörd.
Den har ögon, puls och känslor.
Glider ner i avloppet och börjar föröka sig.
Det var därifrån covid kom.
Jag skojar inte. Det var så.
Allt det här är sånt som män gör.
Jag har aldrig sett en kvinna snyta sig i luften utan näsduk.
Men män gör sånt. och jag vet att vi försöker räkna ut det.
Var det en fladdermus? En känguru? Kom det från ett labb?
Jag vet inte. Men en sak vet jag säkert.
Män var inblandade.
Ni vet det.
Någon kille utmanade en annan
att göra något konstigt med en fladdermus för 10 dollar.
De gick till en gränd utanför labbet
ett gäng killar i en ring som hejade på honom.
Och nu måste vi ha munskydd till tidens ände.
Vi kan inte hjälpa det. Män är hemska. Vi är hemska.
Äckliga. Varenda kille här pissar på sin egen tomt.
Pissar på... Eller hur? Ja.
"Nej Tom, inte min kille." Jo, din kille.
Jag garanterar det, när du inte tittar, bakom utemöblerna, bakom grillen.
På grillen, om den är tänd.
För det låter så roligt.
Allt obehag som finns i världen
beror på att män varit där, gjort något hemskt,
och de fick ändra reglerna.
Varför kan man inte bara gå på toa på en bensinstation?
Varför en nyckel, fäst vid en kedja, fäst vid ett lastbilsdäck?
Vi får släpa runt på den som Egyptens slavar.
Varför? För att män varit där. Och gjort hemska saker.
Lekt på toa som ett fågelbad.
Stoppat in sin penis i handtorken.
Tror ni inte de gjorde det när Dyson kom ut?
Det är precis vad de gör.
Damrummet är inte heller så trevligt.
Men inte på grund av något ni gör där.
Män smiter in dit när ni inte tittar
och använder er handtork också.
Men äckliga som vi är, och ingen man invänder mot det,
är vi bra för er.
Män är bra för er. Vi gör er starkare.
Stärker ert immunsvar. Trodde ni att det bara var dåligt?
Det hade varit dubbelt så dåligt om inte män pillat på sina kulor
och tagit i vartenda dörrhandtag i stan.
Så varsågoda.
Det andra som män har, och jag fattar inte
varför kvinnor inte har det, det verkar bakvänt,
är en helt otrolig självkänsla och självförtroende,
baserat på absolut ingenting.
Hur hemska vi än är tror varenda kille ändå att alla vill ha honom hela tiden.
En kille pissar i sin trädgård, går ut och tänker: "Hon vill ha mig."
Ändå är kvinnor planetens mest magiska, vackra varelser,
glider omkring som sockervaddsgudinnor,
fyllda av liv och kärlek,
skönhet och självtvivel.
"Ser jag tjock ut? Ser jag gammal ut? Jag hatar mitt hår, mina ögon, min rumpa."
Samtidigt går ni omkring med en tam orangutang.
Som inte ens ser sig i spegeln.
Höjden av manlig fåfänga är på sommaren.
Då ser man överallt 80-åriga gubbar
på gatan i linne, eller ännu värre, med bar överkropp.
Struttar fram på trottoaren
som en utgången grillkyckling.
Ingen muskelmassa kvar, bara två beniga kycklingvingar.
Lakritsbröstvårtor som vajar i vinden.
Guldkedjor intrasslade i all kroppsbehårig.
Och har mage att stöta på unga kvinnor.
Jag fattar inte varför ni kvinnor låter oss köra över er så.
Verkligen inte. Jag skulle bli lesbisk.
båda mina döttrar är hetero. Och jag: "Fokusera, vi har gott om tid."
Ni måste inte göra det här.
Jag är inte lesbisk.
Jag är en heterosexuell, gift man.
Jag har varit gift med samma kvinna i 22 år.
Tack.
Ni anar inte vad jag går igenom.
Nej, hon är toppen. 22 år. Hon är bäst. Jag älskar henne.
Jag tänker inte angripa äktenskapet.
Jag tror på äktenskapet. För livet är hårt.
Om du hittar någon att hålla ihop med genom allt,
så är det bra. Det kan göra ditt liv mycket bättre.
Om du hittar rätt person och sänker förväntningarna
på vad du ska få ut av det, så kommer du vara mycket lyckligt gift.
Jag menar inget illa när jag säger sänk förväntningarna.
Jag tror det är därför folk skiljer sig.
För höga förväntningar på vad de ska få ut
av en enda relation. Det är inte så mycket.
Lägg inte för stor press på det.
Gå in i det med öppna ögon. Var inte dum. Var smart.
Jag har en vän som funderar på att gifta sig.
Han är så dum. Han låter som en idiot.
Han har varit med henne i fem år och säger sånt som:
"Hon är trevlig. Hennes familj är ganska cool.
Hon är smart, men jag vet inte om hon är tillräckligt het.
Vi snackar om att gifta oss. Men är hon het nog?"
Är du hög?
Du pratar om att gifta dig för resten av livet.
Strunta i om hon är het.
Gift dig med någon stark. Du vill inte ha en supermodell.
Du vill ha någon som kan lyfta andra änden av soffan.
Utan att ta cigaretten ur munnen.
Det är sådana man gifter sig med.
Nej. Det är en bra sak.
Om du är gift så hoppas jag du har en jättefin kväll här.
Att du har det trevligt. Ingen press. Du är ju redan gift.
Du behöver inte ens bry dig om din partner har kul nu.
Det är inte därför du är här. Låt någon annan ta hand om henne en stund.
Det är enkelt.
Om du dejtar, om du är här på dejt just nu
så är detta en besvärlig kväll.
Mycket jobb. Du bryr dig faktiskt om hur det går ikväll.
Du vill att personen ska vara lycklig. Det är mycket press.
Det är det som stör mig med dejtande.
Om ni börjar bråka på vägen hem
kanske om något jag tänker säga
om ni börjar bråka ikväll
kan hela relationen vara över.
Den kan ta slut i kväll.
För ni har det alternativet. Och det är hemskt.
För om du drar måste du ta med dig
din dator och alla laddare.
Klippa dig, köpa nya kläder, ge dig ut i världen igen.
Ljuga för alla igen om hur bra du är.
Min fru och jag kan ha exakt samma bråk, men vi gör inte slut.
Vi drar inte, för vi har inte det alternativet.
Vi kan ha världens värsta bråk, men vi drar ändå inte.
Jag går ingenstans. Blir det bråk går jag till köket.
Jag går till köket och tar fram lite kakor,
äter dem en i taget medan jag stirrar på min spegelbild på brödrosten.
Tills jag blir så äcklad att jag förlåter henne
för det hon sa, för jag vet att hon troligen har rätt
för hon är gift med ett monster som just åt 24 kakor på stående fot.
Jag behöver inga coola kläder eller någon ny frisyr.
Jag klipper mig när hon säger till.
Jag köper nya kläder när hon köper nya eller påminner mig om att köpa nya.
Det är därför gifta par ser så lika ut.
"Strax tillbaka, ska köpa sneakers." "Vänta lite.
Jag behöver också sneakers."
"Jaså? Vill du följa med?" "Ja."
"Då går vi och köper sneakers."
Vi sitter i avdelningen för gifta på Footlocker
och de tar fram sneakers som inte är gjorda för någon idrott alls.
Stora, vita, med kardborreband.
De är bra att stå i medan vi väntar på varandra.
"Vill du ha strumpor också?" "Du läser mina tankar.
Strumpor, shorts och sneakers. Vi tar dem på oss direkt."
Ser vi bra ut? Nej. Det är inte poängen.
Poängen är att vi gör varandra oknullbara för resten av världen.
Vi behöver inget pervo som tittar på våra coola skor
och stöter på oss. Det skulle sabba allt.
"Men sexet då, Tom?"
Alla frågar: "Samma person resten av livet?
Hur blir det med sexet?" Väx upp. Dumsexet.
Orsaken till varenda dumt beslut du nånsin fattat?
Det sexet? Sex är kul, men kan vara svårt.
Första gången jag åkte berg- och dalbana var det spännande.
Jag visste inte vad som skulle hända.
Nu har jag åkt berg- och dalbana i 22 år.
Jag vet hur det är.
Det är kul, men man blir förvirrad, mår illa och behöver sova en stund.
Jag var i New York, och de i rummet
bredvid hade sex.
Väldigt högljutt, rytmiskt, glatt. Det pågick 15-20 minuter.
Jag tänkte: "Antar att pandemin är över."
Ha det så kul. Sluta inte. Fortsätt.
25-30 minuter, nonstop. Utan uppehåll.
En halvtimme på raken. Jag ringde min fru: "Jag är skyldig dig en ursäkt."
Men det slutade inte där. 40 minuters action.
Vi har aldrig klarat 40 minuter på raken.
Man kunde lägga till middag, vi hade ändå inte klarat 40 minuter.
Jag skulle inte vilja det. 40 minuter? Lägg av. Jag har saker att göra.
Var är min mobil?
Efter en timme satte jag i öronproppar och grät mig till sömns.
Jag vill inte veta att det finns sådana människor.
Vaknade kl. 07.00 nästa morgon, hörde dem fortfarande,
kl. 07.00! Jag tänkte, vänta lite.
Det är inte människor. Det är porr.
Det är porr. Jag blev så lättad.
Men sedan blev jag arg, för vem mitt i en pandemi
sprutar överallt som Frank?
En man. En äcklig, hemsk man.
Jag tänker inte döma er eller era relationer.
Singel eller gift? Jag vet inte.
Sådant här är komplicerat och svårnavigerat.
Det är lurigt, man får till det med någon
man inte känner, kommer man att klara hela sträckan ut?
Det där kommer att förändras. Ni kommer båda att förändras.
Ni kommer båda få konstiga hobbyer, göra konstiga saker.
Ni kommer se konstiga ut. Det kommer förändras.
Du får veta saker om din fru du inte såg komma.
Jag fick just veta att min fru inte gillar när jag läser.
Ingenting. Bok, tidning, flingpaketet.
När hon ser mig läsa tänker hon inte: "Han behöver lite lugn och ro."
Nej, hon tänker: "Han har tråkigt. Jag måste berätta om min syster.
Han läser en bok. Han måste vara jätteuttråkad.
Jag ska berätta om min mammas nya hyreskontrakt."
Det andra tillfället hon gillar att prata är sent på kvällen.
Sent, när jag lagt huvudet på kudden
och släckt lampan.
Det är då hon gillar att prata om cancer,
bortrövade barn och världens undergång.
Alla dåliga nyheter hon hört under dagen
strör hon ut över min sida av sängen.
Tills hon lättat sitt hjärta och börjar snarka.
Så snart hon släckt säger hon: "Jag pratade med din mamma idag.
Hon låter så gammal. Undrar hur lång tid hon har kvar?
Har du klappat katten nyligen? Han har en tumör i nacken.
Carols katt fick en tumör. Så stor att han ser ut att ha hatt.
Sa jag att jag pratade med din mamma idag?
Vem är äldst, din mamma eller din pappa?
En av dem klarar sig inte fram till jul, jag känner det.
Kan inte fatta att våra döttrar snart ska börja på college.
Hemskt att de ska vara ute i världen med alla gräsliga män.
Fast inte mer gräsligt än det de gör
i sina rum med sina mobiler just nu.
Carols döttrar har tagit bilder av sina vaginor,
och lagt ut dem på internet.
Tror du våra döttrar gör det just nu?
Tre meter från vår säng, med vårt familjeabonnemang?
Jag pratade med din mamma."
Och jag stirrar i taket i sex timmar,
väntar på att solen ska gå upp
så jag kan ta lite kaffe och komma ifrån denna djävulskvinna.
Vi borde inte sova i samma säng längre.
Inte hela tiden. Nån gång ibland är kul.
Jag hoppas ni hittar kärlek i livet. Verkligen.
Jag hoppas ni har samma tur som jag.
Det betyder inte en livstid i samma säng
som sin partner resten av livet.
Jag säger åt henne: "En av oss kommer gå härifrån ikväll."
En av oss kommer ta kudden, sparka den andra
och ilsket ge sig av mitt i natten i vrede.
Varför inte kl. 22.00 med en puss på kinden?
"Älskar dig. Vi ses imorgon."
Men hon vill inte. Hon hänger fast vid den unga versionen av oss.
I början måste man vara i samma säng.
Man är ung, sexuell, kär.
Älskar tre gånger per natt.
Man sover som i en kringla, upp och ned med en fot i ansiktet.
Och man sover bra så.
Man sover faktiskt 8 timmar så.
Vaknar på morgonen, utvilad och kär.
Tittar på varandra: "Vi gör det igen.
Vi kan väl ha morgonsex."
Så säger vi inte där jag bor.
Nej, vi är så upptagna med att peka på varandra
och anklaga varandra för att ha förstört den andras sömn.
"Det var du. Det är något fel på dig."
"Nej. Du behöver en läkare.
Det är något inom dig som försöker komma ut."
Men egentligen är det nog båda två, för vi är över 40.
Är man över 40 har man 50 % chans att få
en god natts sömn.
50 procent. Bara du, ensam.
50 procents chans,
för du är döende. Långsamt.
Kroppen försöker släcka dig, och tekniken håller dig vid liv.
50 procents chans att du får en god natts sömn.
Inte för att du gjort något galet, som tagit kokain.
Nej, någon tog en kaka efter kl. 18.
"Donna åt ost på festen. Nej!
Hon kommer inte andas som hon ska på en vecka."
"Bob drack tre öl. Välkommen till fispalatset.
Spänn fast säkerhetsbältet. Ingen kommer sova i natt."
Min fru har mycket på gång. Hon gnisslar tänder när hon sover.
Hon är så arg att hon gnisslat ned sina tänder till stubbar.
Men hellre än att ta reda på orsaken, så gör de inte.
Istället får hon en NFL-tandskydd
som hon skyfflar in i munnen som en tuggleksak.
Hon förbrukar 3-4 i månaden, som en arg bäver.
Jag vaknar med plastbitar över hela ansiktet.
Och det är blått, och lyser i mörkret.
Det är så jag vet om vi strulade under natten.
Om jag ser något blått komma flytande genom rummet...
Det blir inte av.
Inte ikväll. Hon har tagit på sig utrustningen.
På med remmarna och munskyddet och sin eukalyptusolja,
lägger sig med sina orakade ben som en koala.
En arg koala som försöker komma med i Packers.
Och hon går upp och kissar 6-7 gånger per natt.
Jag visste inte att kvinnor kunde ha förstorad prostata, men det har hon.
Och när hon går så knäpper det i fotlederna.
Man kan höra det!
Inte på dan då det finns lövblåsare och sopbilar ute.
Då hörs det inte alls.
Men kl. 03.00, det högsta ljud som finns.
Försöker andas genom munskyddet,
som att ha Darth Vader insvept i bubbelplast i sovrummet.
Det är därför ni också ska gifta er.
Visst är det konstigt att vara människa?
Så konstiga saker man går igenom.
Jag vet det, för jag är också människa. Det är konstigt.
Skälet att vi är här är för att ha kontakt med människor.
Det är hela vår grej.
Hitta vänner, dejta, gifta sig, göra nya människor.
För varje person du blir kär i, får kontakt med,
får du mer att oroa dig över. Varenda kärlek är en oro.
Det är ett konstigt sätt att leva. Det är därför alla tar droger.
Första gången jag tog min dotter
till läkare var när hon var bebis.
"Jag kommer aldrig få sova igen."
Jag hade aldrig älskat någon så mycket och varit så sårbar samtidigt.
Konstigt sätt att leva. Allt var bra, men skrämmande.
Läkaren sa: "Allt är bara bra."
"Okej. Bra."
"Fast en sak." "Skit också. Vadå?"
Börjar svettas direkt.
"Ingen stor grej, men hennes huvud är i femte percentilen."
"Vad betyder det?"
"Att 95 % av alla huvuden därute är större än hennes."
"Va?" "Bara 5 % av befolkningen
har lika litet huvud som din dotter.
Man ser dem aldrig, de kurar i mörkret
i gränderna."
"Va?"
"Ingen stor sak. Vi kollar upp det var sjätte månad."
"Okej."
Vi åkte hem.
Jag tog henne till lekrummet och började blåsa i hennes mun.
"Kom igen nu, väx."
Panik i två år. Men ingen orsak till oro. Allas huvuden växer.
Man ser aldrig någon med ett huvud som en pingpongboll
med ett flasklock till hatt. "Hej."
Nej. Allas huvuden är helt okej.
Man bör inte sluta älska på grund av rädsla.
Ju större kärlek, desto mindre rädd är man. Fortsätt så.
De närmaste du har i livet, du vet inte vad de håller på med.
De har sina egna hemligheter och liv. Du ansvarar inte för dem.
Inte ens dina barn!
Min dotter kom hem efter första året i college
och jag sa: "Du är vuxen nu. Välkommen hem.
Vill du ha lite vin? Du är vuxen nu.
Lite vin?" "Nej, tack. Jag dricker inte.
Jag gillar inte alkohol."
"Vilken bra pappa jag är."
Hon sa: "Jag röker bara gräs."
"Hur länge har du gjort det?"
"Sedan första året i gymnasiet."
"Var då?" "I mitt rum."
Fyra år och högsta betyg i allt.
Hög som ett hus, hemma hos mig. Hon älskade gräs.
Här är problemet. Jag älskar gräs ännu mer.
Och på fyra år rökte jag inte för att jag ville vara
en bra förebild för barnen.
På fyra år åt jag bara någon handfull
av melatonintuggummi för att få en liten kick
och somna till sist.
Medan hon rökte på i sitt rum.
Mitt egentliga mål är att göra barnen till goda människor.
Det finns många dåliga människor, men också många goda.
Vi kan inte ändra de dåliga människorna,
men vi kan göra dem till en minoritet genom att skapa fler goda människor.
Borde vara enkelt.
För dåliga människor får ju inte jättefina barn. De får skitbarn.
Man ser dem därute, välter saker i restauranger, faller ner i brunnar.
Fattar inte ens varför vi fiskar upp dem.
Vem ramlar ner i en brunn? Inte ett bra barn.
De kommer falla i på nytt.
Borde vara enkelt att ändra dåliga människor, eller hur?
Borde vara enkelt, bara sunt förnuft.
Livet blir bättre om du lugnar dig en smula,
och kommer överens med resten av oss.
Du bryr dig inte om någon annan, men ditt liv blir bättre
och mindre stressat om du bara lugnar ner dig lite.
Vi ber dig inte om att göra mer.
Gör bara mindre av det du gör nu.
Börja i det lilla.
Lägg inte testiklarna på bilens flak.
Varför gör du så?
Vad är det för fel på dig? Och varför gör du så?
Jag har en minivan full med barn och gamla.
Vi behöver inte ha dig som tepåse på motorvägen.
Inte lätt att vara god, men det funkar. Ni är goda människor, det märks.
Folk som kommer till mina föreställningar är alltid trevliga.
Fast ni kör bil, så jag vet att ni är skithögar då och då.
Alla kör enligt blixtlåsprincipen, det är en fin dag.
Man förvånar sig själv. Helt plötsligt,
"Inte i dag, din gamla hagga. Du får inte köra in före mig.
Jag känner att du tittar på mig. Jag tänker inte titta tillbaka.
Inte idag, ditt russin."
Var tusan kom det ifrån?
Man måste jobba på det. Vara snäll mot dem som jobbar med service.
Var snäll mot dem. Tror ni de vill servera er?
De här som serverar... Nej, du är inte drottning
bara för att du är på restaurang.
De vill inte servera dig. Det är deras jobb.
De vill tjäna pengar, betala hyran,
köpa lite kokain på hemvägen.
Och som tidigare diskplockare,
var snäll mot diskplockarna, för annars kommer de slicka på ert bröd.
Var snäll mot folk som jobbar med kundtjänst i telefon.
Tror att ungarna i Indien vill ha de jobben, vill hjälpa oss?
Nej. De vill att deras familjer ska överleva.
Tänk när de berättar för sina vänner att de fått de här jobben.
"Jag fick ett jobb idag." "Med vadå?"
"Jag ska hjälpa amerikaner att fixa sina datorer via telefon."
"Nej!
Du har ju inte ens en dator." "Jag vet."
"Du kan knappt engelska." "Jag vet."
"De kommer döda dig." "Jag börjar imorgon."
Jag stöttar spädbarn som gråter på flygplan.
Ja. Jag är med i Team Bebis nu.
Jag sitter alltid bredvid en affärsman som klagar.
"Kan någon få tyst på ungen?"
Nej, vänta lite. Du ska vara tyst. Du är en man.
En man med håriga armhålor och plånbok.
Du valde att flyga. Bebisen vill inte vara här.
Ingen bebis vill vara på 10 000 meters höjd där skelettet kollapsar
som en vattenflaska.
Sitta i arselhöjd med alla dina medelåldersgaser,
smygfisarna du släpper ut på väg till din sittplats.
Den ungen är i dåligt läge just nu.
Han har rätt att gråta på planet.
Alla borde gråta på planet.
Han är den enda där som är ärlig.
Och låt mig vara tydlig. Jag älskar inte spädbarn.
Jag har gjort två, men jag gillar dem ändå inte.
Jag litar inte på någon där man kan se hjärtat slå högst upp på huvudet.
Värdelösa knubbfötter, kan inte stå på flera år.
Nej, jag gillar dem inte. Men om en unge gråter är den illa ute.
I en kyrka, på restaurang eller i ett plan. Låt dem gråta.
Du tog ut dem för tidigt. Varför ta med dem överallt?
De är spädbarn. Lämna dem hemma. Det är en nöjd bebis.
Hemma, 22 grader, naken, ostbågar på magen.
Äter ur kattskålen. Det är en nöjd bebis.
Men du måste gå ut och sätter en stor rosa rosett på henne
så alla slutar kalla henne pojke.
Hon ser ut som en pojke. Hon är inte klar än.
Hon ser ut som en man. En medelålders man som jobbar i hamnen.
Ge henne ett år, låt henne växa till sig, och ta sedan med henne på resa.
Klagar du för mig om småbarn
med egen stol i business class? Jag lyssnar.
Det borde vara olagligt.
Jag har rest mycket och det är svårt att ta
att jag inte blir uppgraderad, jag sitter inklämd i turistklass
mellan två sumobrottare i träningsoverall
som proppar i sig salta kringlor i sex timmar.
Medan barnet står naket på min plats, dricker mimosa
och ger mig fingret genom draperiet.
Svårt att ta.
Jag förstår varför vi blir arga när vi hör spädbarn gråta på flygplan.
För att vi är rädda. Affärsmannen är rädd. Alla är rädda.
Det är skrämmande däruppe.
Vi är inte långt ifrån de barn vi en gång var.
Man blir rädd, hör någon skrika på hjälp och blir ännu mer nervös.
Det är det fina med att vara hemma i två år. Man känner sig trygg.
Får en illusion att man styr universum. Men så är det inte.
Man vet i alla fall var toapapperet finns, och var skedarna ska vara.
Så snart man reser: osäkerhet.
Jag har haft jättekul med er.
Det här var en underbar upplevelse. Jag älskar er alla,
men det var ett helvete att ta sig hit.
I säkerhetskontrollen känner man sig som om man gick i trean,
och rektorn skäller ut en.
Så snart man lämnar sitt hem håller säkerhetsvakterna upp ens väska.
"Vems väska är det här?" "Skit också. Min."
"Har du vatten i den?" "Kanske."
"Du är en idiot." "Nej, jag klarar av saker."
Man kommer till hotellet, mer osäkerhet.
Hur fungerar nyckeln? Hissen?
Fjärrkontrollen? Termostaten?
Vems lockiga hår är det här?
Hur tänder man lampan? Hur släcker man den jädra lampan?
Varför finns det så många lampor? Man hittar aldrig strömbrytaren.
Är den på basen, upptill? Är det en kedja, en knapp?
Satte ni den på sladden, under bordet? Era hjärtlösa typer.
Jag är bara en främmande man i en främmande stad som vill överleva.
Och det är den enklaste sortens resa.
Ensam med en rullväska. Sedan reser man med familjen.
Det är helvetet på jorden. Familjesemester? Gör det inte.
Gör det inte. En familj är en dålig organisation.
Det funkar knappt hemma.
Varför ge sig ut på vägarna?
Och jag är alltid så dum.
Jag tror att det ska bli kul när vi kommer fram.
Resan är ett helvete, men när vi kommer fram blir det toppen.
Nej, din dumskalle.
Du är med i en konstig realitysåpa där hinder kastas emot dig
som du inte ens kunnat drömma om.
"Din fru har just blivit stucken i vaginan av en manet, kör!"
"Din svärmor testar sin spanska på diskplockaren
och säger lätt rasistiska saker, kör!"
Lo siento.
"Ditt yngsta barn fick nässelfeber sent på kvällen.
Inget sjukhus på flera timmar. Vad gör du?"
Vad jag gör?
Jag tar en smutsig allergitablett från botten av ryggsäcken,
borstar bort hårstråna och ger henne den.
Lägger henne i sängen och hoppas att hon vaknar nästa morgon.
Jag är ingen läkare. Jag är en full pappa på semester.
Och ungarna vill inte heller vara där.
Inget barn vill vara fast på hotell med sina halvnakna föräldrar.
De enda två som kan ställa till problem för dem.
Hela barndomen handlar om att komma ifrån sina föräldrar.
Gömma sig i trädkojor, lövhögar, sova över hos kompisar.
Mina vänner och jag brukade leka i ett avloppsrör.
Ett avloppsrör som förde allt mänskligt avfall till sjön.
Där lekte vi, i stans skitrör.
Och vi älskade det, för vi visste att våra föräldrar aldrig
skulle leta efter oss i avloppsröret.
"Tom har varit borta ett tag. Tror du han är i avloppsröret?"
"Nej."
Det var läskigt i avloppsröret.
Det fanns spöken och clownen från It.
Det var läskigt där.
Men jag var mycket hellre i avloppsröret än satt i ett hotellrum
och väntade på att pappa skulle komma ut från badrummet
i 1,5 timme.
"Vad är det för ljud?
Låter som en björn rotar igenom soporna."
Han kom ut en timme senare. "Jag skulle inte gå in dit om jag var du."
"Men jag måste. Det finns ingen annan toa."
Gå in genom en giftig dimma.
"Varför luktar det som en antik djurbutik här?"
Står upp till strumporna i vatten. "Vad har han gjort?"
Det är barndomen, det.
Fast i dina strumpor på en plats du inte ville åka till.
Det är svårt att vara barn, eller hur? Som en gisslansituation.
Släpas runt av två kidnappare i 18 år.
gInga pengar, inget ID. 18 år.
Det var inte ditt beslut.
"Hoppa in i bilen." "Vart ska vi?"
"Hoppa in i bilen, sa jag."
Tack så mycket för att ni kom.
Ni var fantastiska. Tack så mycket.
Ärligt, tack. Var rädda om er.
Så ses vi nästa gång. Tack.
Undertexter: Victoria Marklund