Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Пані та панове!
Official YIFY movies site: YTS.MX
ТОМ ПАПА ОЦЕ ТАК ДЕНЬ!
Зустрічайте — Том Папа!
Щиро дякую.
Гляньте-но.
Гляньте-но. Ви досі живі. Молодці.
Пишаюся вами.
І за це теж дякую.
Я радий бути тут. Надіюся, ми гарно проведемо час.
Кажуть, настали визначні часи. Так і є.
Дехто вважає їх лячними. Не погоджуся.
Це дійсно визначні часи.
Змінюються правила, тепер ми можемо робити що завгодно.
Пропоную викрасти кілька мільярдерів.
Чому б ні? У нас купа проблем. А у п'ятьох мужиків купа грошей.
Давайте схопимо їх. Хто нас зупинить?
Я радий, що ти мільярдер. Молодець.
Важко працював, світ змінив.
Ти заслужив бути мільярдером… 24 години.
Якщо до світанку не почнеш роздавати гроші бідним,
ми прийдемо за тобою.
Уявляєте, що таке мільярд доларів? Мені таке й не снилося, а вам?
Одна людина, мільярд доларів.
Ні, раніше я мріяв про велич і плекав надію на краще.
Тепер уже ні.
Ось і все, народ. Ось воно. Ми уже це робимо.
Ви змогли. Молодці.
Ось і все. Правда.
Для мене тепер хороший день той, коли я не відновлюю свій логін і пароль.
Ото класний день.
Найгірше в світі, коли ти ось-ось збираєшся розважитися,
а тобі прутнеблочить логін та пароль.
Гірше не буває.
Тобто я знаю, що в світі є війни, пожежі, але для нас,
для нас…
немає нічого гірше.
Це не так, як було у давні часи, у казках і легендах,
коли в пошуках чарівного пароля ти йшов назустріч пригодам
і за це отримував щось дивовижне.
Щоб заволодіти паролем і пройти ворота,
треба піти у темний ліс, потоваришуватися з балакучим вороном,
побороти вербною паличкою демона, і тоді аж отримати пароль.
Тоді відчинялися двері, і ти мчався на єдинорозі
до чарівника, який осипав тебе золотими монетами і сексуальними послугами.
Нам нічого не дістається, хоч ми і вкладаємо наші душі і серця в гаджети
три години поспіль, видаючи усі наші сімейні таємниці,
дівоче прізвище матері, і з ким вона кохалася в коледжі.
А потім ще й грали в квадратики, наче ми в дитсадку.
Чи є на цьому квадратику світлофор?
Чи є на цьому квадратику сміттєвоз? Це що, моя померла бабуся на цьому квадратику?
А тоді вони відправляють купу кодів на інші імейли,
до яких ти також не пам'ятаєш пароль.
Врешті-решт пароль у нас.
Ми отримуємо сексуальні послуги від чарівників? Ні.
А що тоді? Що ми натомість маємо? Маємо змогу замовити піцу через додаток. Ура.
Ура.
Якби ж мені не забракло сміливості три години тому подзвонити…
і зробити замовлення.
Але тепер я боюся людей.
Не знаю, що шістнадцятирічний менеджер піцерії
мене запитає, але це буде страшно.
Інакше ніяк. Ми усі змінюємося,
нас затягує у метавсесвіт, ми стаємо роботами, коли говоримо.
Пам'ятаєте, якими ви були до усіх цих гаджетів?
Можна повернутися у ті часи, коли виходиш у світ без телефона.
Бувало таке, що залишали телефон вдома?
Випадково, звісно ж. Навмисне ви б цього не зробили.
Але вийти з дому на цілий день без телефона?
Який же чудовий день.
Щойно ви переживете істерику, блювотні пориви та…
відпустите штанину незнайомця, якого благали про допомогу…
Щойно ви все це переживете, день стане чарівним.
Просто тинятиметеся наодинці зі своїми думками, роздумами про всяке.
Ого, певно, так себе почував Бенджамін Франклін…
Просто тинявся, роздумував про повітряних зміїв, цукерки і сифіліс.
Нічого не вдієш. Світ став надто простим тепер.
Уявляєте собі подорож без свого телефона?
Поїхати завтра в аеропорт,
сісти на літак і полетіти на три дні без телефона?
Подумати страшно. Як тоді взагалі дістатися до аеропорту?
Гарне питання. Як дістатися до аеропорту?
Тепер «Убер» реагує на димові сигнали?
Що буде, якщо в аеропорту змінять час вильоту чи термінал?
Як ти дізнаєшся?
Ніяк не дізнаєшся.
Просто бродитимеш коридорами аеропорту, поки не помреш.
І ти помиратимеш на підлозі аеропорту навпроти ряду магазинчиків,
заповнених речами, які б тебе врятували, якби тільки у тебе був «Apple Pay».
То був би гарний кінець історії.
Чи ні? Що трапиться, якщо після смерті ти потрапиш до раю,
вони такі: «Ми не збиралися тебе впускати, але ти зробив все можливе.
Гаразд, проходь. Ласкаво просимо до раю. Вітаємо.
Назви свій логін та пароль».
Я такого не маю.
Пам'ятаєте, як два роки тому нас не відпускали до наших родин?
Пам'ятаєте? О так. Не робіть цього. Не їдьте додому.
Ви вб'єте свою сім'ю одним своїм виглядом.
Ні. Жодних свят тобі, не цього року. Залишайся вдома.
Ти вб'єш матусю своїм подихом.
Два роки без сім'ї. О боже. Хороші були часи.
У всіх нас було одне виправдання.
Я б з радістю приїхав, та мене не відпускають.
Доведеться провести цьогорічний День подяки з друзями і розважитися.
От же ж. Сім'я — це прекрасно.
Прекрасно мати сім'ю, хоча від цього вона менше не дратує.
Недавно бачився з батьками. Боже, вони дурнішають.
Мій батько купив мамі один з тих
ударних масажних пістолетів.
Ви бачили ці штуки?
Оті новомодні знаряддя тортур,
які втюхують літнім людям, щоб вони пробували їх один на одному?
Жодних перевірок даних, жодних ліцензій і підготовок.
Мій батько просто направив його в мамине плече і натиснув на курок.
Було не дуже.
Воно просто зібрало її шкіру, як стос панкейків.
Вона не мала куди дітися. Він не міг його вимкнути.
Вона була схожа на шар-пея, що застряг на автомийці.
Так, защемлення як не бувало.
Як не бувало і її ключиці і лопатки.
І вона вернула назовні все те, що з'їла.
Я їх страшенно люблю. Правда.
Що ми робимо з нашими старими?
Ми повинні захищати старих. Чому ми їм кажемо,
що чим дужче вони старіють, тим більше можуть робити?
Це не так працює.
Не додавайте до свого списку бажань після 70-ти.
Не треба робити те, чого ви не робили до семидесяти.
Моя мати надивиться телевізор, набереться ідей,
надивившись на тих активних стариганів, і потім видає:
«Ми з твоїм батьком будемо подорожувати».
«Ми з твоїм батьком їдемо геть».
«Час почати подорожувати».
Ні.
Ти боїшся сходів.
Зараз не час для мандрів Європою.
Твої коліна зроблені з паличок від морозива.
Татові лише з третьої спроби вдається піднятися по пандусу до «Старбаксу».
Він просто вичікує момент, поки за інерцією не залетить всередину
і не забуде, де він є.
Починає проклинати баристу за те, що його машина досі не готова.
«Ти не розумієш. Ми з татом любимо активний відпочинок.
Ми орендуємо парний велосипед.
Поїдемо до готелю. Орендуємо парний велосипед».
Не треба.
Парний велосипед після 70-ти має називатися «парним самогубством».
Двоє людей, які не розуміють один одного, не знають, куди їдуть,
і повертають у різних напрямках, не повинні сидіти на парному велосипеді.
Вони мають сидіти на возі.
Сідайте на віз, ми вас покатаємо,
качок погодуєте.
Привеземо вас додому до четвертої, якраз до початку телепрограм.
А вони ще й сердяться, коли я намагаюсь їм допомогти,
дати пораду, захистити їх.
Починають огризатися: «Не вказуй нам.
Ми твої батьки. Ми тебе створили».
Гаразд. Спасибі, що винайшли мене. Так люб'язно.
Але все змінилося.
Все змінилося. Мій мозок досі здоровий.
Я не пхав губки в тостер зранку.
Я з нетерпінням чекаю часу, коли мені допомагатимуть мої діти.
У мене дві неповнолітні доньки. Вони мені зараз допомагають.
Я вдячний їм за поміч. Я чимало речей роблю неправильно.
І їм не треба знати, що це тому, що я п'яний і під кайфом.
Але іноді я плутаюся.
«Тату, пічка ще має бути включена?»
«Ні».
«Ні, я приготував вечерю ще годину тому».
«Цю каструльку доведеться натрохи замочити».
«Добав туди піни. Розберемося з нею в середу».
«Тату, там був знак "Стоп"». «Добре, що ми перевищили швидкість».
«Потримай-но мою травичку, я розвернуся на 180».
«Тільки мамі не кажи».
Хоча вони могли б бути лагіднішими.
Немає нічого злішого за дівчинку-підлітка, яка хоче тебе дістати.
Немає нічого злішого на планеті, бо вони розумні,
хитрі і сканують твої слабкі сторони.
Це дуже лячно.
Моя донька зайшла на кухню.
«Ми тут в іншій кімнаті фільм намагаємося дивитися,
нам чутно, як ти дихаєш».
«Гаразд, я перестану».
«Просто перестану дихати, жити тут і жити взагалі. Підходить?»
А вона просто дала п'ять сестрі і пішла далі дивитися «Месників».
Моя інша донька, якій 16, витріщалася на мене під час сніданку.
Дуже моторошно. Вона не встановлювала зі мною зоровий контакт із шести років.
«Мені не подобається, як ти жуєш пластівці».
«Чому ти так жуєш?» Що це взагалі означає?
Це пластівці. Вони великі і хрусткі.
Мені треба їх зменшити, інакше вони пошматують мою трахею.
А ти як їси пластівці? Просто заковтуєш їх, як змія?
Дитя диявола?
Це, до речі, та ж донька,
яка без мого дозволу, без мого відома
прихистила врятованого мопсика під час коронавірусу.
Мопса! Сама заповнила усі папери і явилася з мопсом.
Якщо ви не знаєте, хто такі мопси, то їх рекламують як собак.
Це не так.
У них товсте, кругле, волохате, схоже на індичку тіло,
чотири кволі ніжки, які невість як витримують таке товсте тіло.
У собак лапи.
А у мопсів — довгі дамські пальчики з модними накладними нігтиками.
У когось їх чотири, у когось три, у когось два. Як куряча лапка.
І писок, як у хворого на артрит 80-річного стариганя.
А очі, схоже, взагалі належать іншій тварині.
Таке враження, що коли бог створював його, у нього закінчилися очі мопса.
І він сказав: «Дамо йому очі корови. Побачимо, що з цього вийде».
Нічого не вийшло.
Бідоласі дісталися дві випуклі штуки, що стирчать з його черепа.
Навіть повіки не здатні прикрити ті очні яблука.
Він не заплющував очі відтоді, як опинився у мене.
Він лише тужиться і хропить 24 години на добу.
«Він що, спить? Ми ж на прогулянці».
Цікавий факт.
Цікавий факт. Якщо мопс впаде у басейн, він одразу почне тонути.
Виявляється, якщо твоя голова зроблена з бетону,
вона першою потягне тебе на дно.
Все ще похропує. Бульбашки піднімаються звідусіль.
Не впевнений, що він втямив, що потрапив у басейн.
Думаю, він вирішив, що забрів у якусь незнайому частину подвір'я,
і його глаукома розігралася.
Найкраще в ньому те, що його звуть Френк.
Що досить кумедно, адже коли ти кричиш на нього,
то здається, що ти у фільмі з Сінатрою.
«Ну ж бо, Френку. Чого ти себе так ведеш?»
«Ти змінився, Френку. Ти змінився».
Як я вже казав, він чистокровний врятований собака.
Його знайшли на жорстоких вулицях Дауні, штат Каліфорнія.
Якщо не знаєте, як там у Дауні, то майже як тут, тільки трохи колюче-ріжучіше.
То ж чому Френк блукав жорстокими вулицями Дауні, штат Каліфорнія?
З ним або щось було не так, або його розшукував закон.
З Френком щось було не так. Однозначно щось було не так.
Френк пісяє усюди, куди йде,
вдома чи на вулиці, де йому тільки заманеться, Френк пісяє.
Я про це дізнався, коли придбав ультрафіолетову лампу.
Так. Я ніколи не заставав його за процесом.
Я завжди бачив його, коли він крокував коридором на своїх витончених ніжках
і з підозрілим блиском у своєму товстому оці.
Я ніколи не ловив його, але я купив лампу
і пройшовся з нею по дому. Він знищив мій дім.
Зруйнував його. Особливо мій кабінет. Розніс вщент.
Спершу я нічого не казав. Думав, а може це я?
Та детальний аналіз показав, що це таки Френк. Було дуже низько.
І що я зробив? Спочатку розлютився. «Що робити?»
Може, залишити задні двері відкритими і побачити, чи не захоче він поплавати?
Потім я прийшлов до тями.
«Ні, треба його перевірити».
Може, з ним щось не так, наприклад, є проблеми з сечовим.
Не знаю, що там всередині у мопсів, окрім іграшок.
Можливо, у нього інфекція сечових шляхів.
Я відвіз його на огляд, він здоровий мопсів син.
Все у нього в порядку.
Його сечові шляхи в нормі. Жодних інфекцій.
А не так з ним те, як сказав ветеринар,
медичними термінами, що Френк — засранець.
Він знає, що робить, і продовжуватиме це робити,
дивлячись мені прямо в вічі.
Тож я зайшов на «Amazon», де можна знайти відповіді на будь-що,
і знайшов підгузки для мопсів.
Їх продають на «Amazon».
Знаю, вони жалюгідні. Навіть не схожі на підгузки.
Схожі на отой бандаж на липучках, які носить кур'єр
в свій останній рік на роботі. Що просто звисає над дупою.
Не схоже, щоб він допомагав, але його справді замучив радикуліт.
Ми не називаємо їх підгузками з поваги до Сінатри. Ми звемо їх штанями.
«Давай, Френку. До нас прийшли гості. Може, одягнеш штані?
Заради бога».
Визнаю, це дуже дивне відчуття — надягати штані на собаку.
Якось це неправильно і неприродно.
Тоді я задумався про те, що сталося за останні роки.
Коли я був малим, собака був собакою.
Він жив у дворі, прив'язаний до дерева.
Ти кудись йшов — він чекав твого повернення.
Міг чекати годину, день, навіть рік.
Пес чекав на тебе. Ти ніколи не питав у батька:
«Можна, щоб собака поїхав з нами на відпочинок?»
Тоді б тебе прив'язали до іншого дерева.
І гляньте, чого тепер досягли ці собаки. Я бачу їх скрізь.
Бачу, як вони самостійно селяться в готель.
Бачу їх у вишуканих ресторанах, де вони попивають мартіні,
сідають на літак на Гаваї.
Не знаю, як вам, пси, це вдалося, але вам вдалося.
Ви стали частиною людського світу. Молодці. Вітаю.
Якщо ви тепер тут, то висуньте язик з дупи і озирніться.
Ви помітите, що всі ми носимо штани,
бо знаємо, як виглядають наші геніталії, і хочемо їх прикрити.
Не знаю, чи бачили ви коли-небудь прутень мопса, сер.
Та ви схожі на того, хто бачив чимало лайна в житті.
Може, ви сиділи. Не лізтиму в ваше життя.
Якщо не бачили, то загугліть після шоу.
Усі ви, загугліть після шоу. Через анонімний браузер.
Дочекайтесь картинку. Він дивний, потворний,
вкритий кольоровим кінським волоссям.
Він переслідує тебе по кімнаті, коли ти проходиш повз.
Він схожий на річ, якою тебе б лоскотав диявол.
Одягни штанці.
Та незважаючи на те, наскільки огидні мопси, ми ще гірші.
Люди ще гірші.
Я думав, ми станемо кращими завдяки пережитому.
Думав, станемо пильнішими до мікробів, вихованішими. Ні!
Такі ж огидні, як і раніше. Так. Ми жахливі.
Поговоримо про кашель. От ідеш ти по аеропорту.
А люди там — наче морські леви.
Ніхто не прикриває рота. Орошують людей штабелями.
Я бачив, як хлопець підстригав нігті у літаку.
Так. Дякую. Навіщо?
Що в твоїй кишені забули кусачки?
А що в іншій? Використана зубна нитка і туалетний папір?
Що з тобою?
А ще люди скрізь харкають.
Бугай харкає на тротуар, по якому ти йдеш.
Таким чималим, бридким і бадьорим пльовком із тонкої кишки.
Бракнуло всього 15 сантиметрів.
А він каже: «Ні, я зроблю це тут і зараз.
Народ захоче таке побачити».
І воно приземляється на тротуар, як якийсь іншопланетний послід.
У нього є очі, серцебиття і почуття.
Воно сповзає в каналізацію і клонує себе.
Ось так і з'явився коронавірус.
Я не зовсім жартую. Так воно і є.
Це все приклади того, що роблять чоловіки. Чоловіки це роблять.
Я ніколи не бачив жінку, яка б сякала носом у повітря без хустинки.
Таке роблять чоловіки. І я знаю, ми намагаємося з'ясувати, звідки він взявся.
Від кажана? Від кенгуру? З лабораторії?
Не знаю. Але дещо знаю напевно.
Там замішані чоловіки.
Ви знаєте.
Знаєте, що якийсь чолов'яга побився об заклад з іншим,
що той щось учудить з кажаном за десять баксів.
І вони вийшли на алею поряд з лабораторією,
інші гаврики обступили його колом і підбурювали.
А тепер ми повинні довіку носити маски.
Ми не можемо цьому зарадити. Чоловіки. Ми жахливі. Чоловіки жахливі. Ми жахливі.
Ми огидні. Кожен із присутніх тут чоловіків мочиться на своєму подвір'ї.
Мочиться на своєму… Вірно? Так.
«Ні, Томе, тільки не мій кавалер». Так, твій кавалер.
Даю гарантію, що коли ти не дивишся, він робить це за шезлонгом, за грилем.
Або на гриль, якщо він горить.
Так, бо тоді воно кумедно шипить.
Тільки задумайтеся, усі існуючі незручності з'явилися тому,
що чоловіки першими доклали до цього руку, зробили щось жахливе,
і довелося змінити правила.
Чому не можна просто скористатися туалетом на заправці?
Навіщо брати ключ, прикріплений ланцюжком до шини?
Тепер доводиться тащити його за собою, як єгипетського раба.
Чому? Бо чоловіки доклали руку. Жахливі чоловіки роблять жахливі речі.
Граються з унітазом, як пташка у купалці.
Засовують члени в сушку для рук.
Так. Як гадаєте, коли з'явився «Дайсон», вони робили не те саме?
Оце вони й робили.
Розумію, дамська кімната — теж не подарунок.
Не тому, що ви там щось коїте.
Чоловіки прокрадаються туди, коли ви не дивитеся,
і користуються вашою сушкою також.
Та хоч якими би огидними ми не були, і кожен чоловік з цим погодиться,
ми вам підходимо.
Чоловіки вам підходять. Ми робимо вас сильнішими.
Ми укріпляємо ваш імунітет. Думаєте, усе було погано?
Було би погано, якби чоловіки не чесали свої яйця,
а потім не торкалися кожної дверної ручки у місті.
Тож немає за що.
Ще одна риса, яка є у чоловіків, і якої з невідомих мені причин
немає у жінок, і мені це невтямки,
це неймовірна самооцінка і самовпевненість,
побудована абсолютно ні на чому.
Хоча ми жахливі, кожен хлопець вважає, що його постійно всі хочуть.
Він помочиться на своєму подвір'ї, встане в дверях і подумає: «Вона мене хоче».
В той же час жінки — найчарівніші, найпрекрасніші створіння на планеті,
які пурхають по земній кулі, наче богині солодкої вати,
сповнені життя, любові,
краси та невпевненості у собі.
«Я товста? Стара? Ненавиджу своє волосся. Ненавиджу свої очі. Ненавиджу свій зад».
А тим часом ви прогулюєтеся з ручним орангутаном.
Який навіть у дзеркало не дивиться.
Найбільше чоловіче самолюбство виражається влітку.
Влітку у будь-якому місті можна зустріти 80-річного діда,
який гуляє в топі, або — що гірше — взагалі топлес.
Просто походжає тротуаром,
як протухла курка-гриль.
Жодних тобі м'язів, лишень два кістлявих курячих крильця.
Лакричні соски колишуться на вітрі.
Золотий ланцюжок заплутався в моторошній павутині грудної волосні.
І йому вистачає нахабства приставати до дівчат.
Господи, не знаю, як ви, жінки, дозволяєте нам залазити на вас.
Чесно не знаю. Я би точно був лесбіянкою.
Обидві мої доньки — гетеро. Я кажу їм: «Задумайтеся, ще є час».
Ви не мусите цього робити.
Я не лесбіянка.
Я гетеросексуальний, одружений чоловік.
Я одружений з однією жінкою 22 роки.
Дякую.
Вам не зрозуміти, що я переживаю.
Ні, вона чудова. Звісно, 22 роки. Вона найкраща. Я шалено її кохаю.
Я не збираюся паплюжити шлюб.
Я вірю в шлюб. Дійсно. Життя, воно важке.
І якщо вдасться знайти когось, хто стане твоїм партнером,
це чудово. Це може набагато покращити твоє життя.
Якщо знайдеш правильну людину і понизиш свої вимоги до того,
який зиск тобі буде з цього, то шлюб твій буде дуже щасливим.
Не недооцінюйте те, що я кажу про зменшення вимог.
Думаю, саме тому люди розлучаються.
Через надто високі вимоги до того, що вони хочуть отримати
від цих стосунків. Треба не так вже й багато.
Не зациклюйтеся на цьому.
Просто будьте пильними. Не робіть дурниць. Будьте розумними.
У мене є друг, який задумується про шлюб.
Він такий дурний. Говорить, як недоумок.
Зустрічається з дівчиною п'ять років і товкмачить одне:
«Вона мила, знаєш. У неї кльові батьки.
Вона розумна, та я не певен, що вона достатньо приваблива.
Навіть не знаю, ми наче хочемо побратися. Вона достатньо гарна?»
Ти обкурився?
Ти збираєшся одружитися до кінця своїх днів.
Не зважай на вроду, ти не з нею одружуєшся.
Одружуйся з сильною. Тобі не потрібна супермодель.
Тобі потрібна та, хто зможе підняти інший кінець дивана.
Не прибираючи сигарету з рота.
Ось із ким одружуйся.
Ні. Це чудово.
Якщо ви одружені, і ви сьогодні тут, то це прекрасний вечір для вас.
Ви гарно проводите час. Ніхто на вас не давить. Ви одружені.
Вам навіть байдуже, чи весело вашому партнерові.
Ви не за тим прийшли. Нехай хтось інший побалакає годину.
Все просто.
Якщо ви зустрічаєтеся, якщо ви зараз тут на побаченні,
то для вас це непростий вечір.
Ви докладаєте багато зусиль. Вам не плювати, як пройде цей вечір.
Ви хочете ощасливити свою половинку. Це великий тиск.
Ось що мене нервує у побаченнях.
Якщо ви сьогодні посваритесь дорогою додому,
може, навіть через те, що я скажу,
якщо ви сьогодні посваритеся,
то стосунки можуть сьогодні й закінчитися.
Сьогодні. Ви можете їх сьогодні припинити.
Тому що у вас є така можливість. І це жахлива можливість.
Бо якщо ви підете, вам доведеться забрати
свій ноутбук і усі свої зарядки.
Змінити зачіску, купити крутий одяг, повернутися у цей світ.
Брехати без упину усім про те, що все у вас прекрасно.
Ми з дружиною можемо сьогодні посваритися з тієї ж причини і не розійтися.
Ми не підемо геть, бо у нас немає такої можливості.
Ми можемо погиркатися, як собаки, та не підемо.
Я не піду. Я посварився, але не йду геть. Я йду в комору.
Йду в комору і беру коробку печива.
І їм його одне за одним, роздивляючись своє відображення у тостері.
Поки мені не стане так мерзотно, що я пробачу їй
усе, що вона наговорила, бо знаю, що вона, мабуть, має рацію,
бо вона заміжня за монстром, який щойно заковтнув настоячи 24 печива.
Мені не потрібен крутий одяг, не потрібна нова зачіска.
Я стрижуся, коли вона каже: «Йди пострижися».
І одяг я отримую, коли вона купує його собі, нагадуючи, що і мені треба.
Ось так одружені пари стають схожими одне на одного.
«Скоро буду, треба купити кросівки». «Зачекай».
«Мені теж потрібні кросівки».
«Правда? Хочеш піти зі мною?» «Так, хочу».
«Ходімо. День кросівок!»
І ми йдемо у взуттєвий, сідаємо в відділі для одружених.
І нам приносять кросівки, не призначені для жодного спортивного заходу.
Ні. Вони великі, білі і на липучках.
Придатні для того, щоб стояти і чекати один на одного.
«Шкарпетки теж хочеш?» «Ти читаєш мої думки».
«Шкарпетки, шорти і кросівки. Не пакуйте. Ми підемо в них».
Нам личить? Ні. Нам не личить. Діло не в цьому.
А в тому, щоб зробити один одного невдувабельними для решти світу.
Нам не треба, щоб якийсь збоченець подивився на круті шузи
і вирішив підкотити. Це зруйнує те хороше, що є між нами.
«А секс, Томе? Як щодо сексу?»
Усі питають. «Одна людина до кінця життя?»
«А як же секс?» Підростіть. Секс, хай йому грець.
Причина усіх ваших тупих рішень?
Цей секс? Секс — це весело, але це поїздка.
Коли я вперше їздив на американських гірках, було захопливо.
Я не знав, чого чекати.
Тепер я катаюсь на американських гірках 22 роки.
Я знаю, чого чекати.
Це весело, та вкінці ви розгублені, вас нудить і вам потрібно подрімати.
Недавно я був у Нью-Йорку, і люди у сусідньому номері
займалися сексом.
Дуже голосно, дуже ритмічно, дуже завзято. І вони не зупинялися. 15 хвилин, 20.
І я подумав: «Гадаю, пандемія закінчилася».
Розважаються. Не зупиняються. Продовжують.
Двадцять п'ять, тридцять хвилин безперестанку. Без перепочинку.
Цілих тридцять хвилин. Я подзвонив дружині: «Маю вибачитися».
На цьому не скінчилося. 35, 40 хвилин. 40 хвилин безупинних дій.
Ми ніколи не досягали 40 хвилин… 40 хвилин поспіль?
Ні, хіба що з перервою на обід. 40 хвилин нам не вдавалося.
І я би й не хотів. 40 хвилин? Відчепися. У мене є справи.
Де мій телефон?
Коли минула година, я засунув затички у вуха і плакав, поки не заснув.
Я не хотів навіть знати про існування тих людей.
Прокинувся наступного ранку о сьомій, і знову це почув.
Сьома ранку! І до мене дійшло.
Це не люди. Це порно.
Це порно. Мені стало значно легше.
А потім я розсердився. Хто ж це там, в розпал чортової пандемії,
бризкає, як Френк?
Чоловік. Огидний чоловік. Жахливо.
Слухайте, я не буду засуджувати вас за статус ваших стосунків.
Самотні чи одружені? Не знаю.
Це складні речі, ними важко керувати.
Каверзна штука. Ти переспав
із кимось незнайомим, це буде щось довготривале?
Все зміниться. Ви обоє змінитеся.
У вас обох з'являться дивні хобі, почнете робити дивні речі.
Будете виглядати дивно. Так, все зміниться.
Дізнаєтеся про свою половинку те, чого й не очікували.
Я недавно дізнався, що моїй дружині не подобається, коли я читаю.
Їй не подобається, що б я не читав. Книгу, журнал, коробку з-під пластівців.
Коли дружина бачить мене за читанням, вона не думає: «Він хоче побути у спокої».
Ні, вона думає: «Йому нудно. Треба розповісти йому про роботу моєї сестри».
«Він читає книжку. Йому, мабуть, дійсно дуже нудно».
«Певно, розкажу йому про мамин новий договір оренди квартири».
Іншим разом вона любить поговорити пізно вночі.
Пізно вночі, коли я лягаю у ліжко, вкладаю голову на подушку
і вимикаю світло.
Ось тоді вона полюбляє поговорити про рак,
викрадення дітей і кінець світу.
Які б погані новини вона не зібрала за день,
вона буде сипатися ними на мій бік ліжка.
Поки не виснажиться і не захропить.
Щойно вона вимкне світло: «Я сьогодні телефонувала твоїй мамі.
Її голос дуже постарів. Цікаво, скільки ще часу вона буде з нами».
«Ти недавно гладив кота? У нього якась пухлина на шиї».
«У кота Керол виросла пухлина. Така велика, наче він у капелюсі».
«Я вже казала, що розмовляла з твоєю мамою?»
«А хто старший: твоя мати чи твій батько?»
«Один із них не доживе до Різдва. Я це відчуваю».
«Не віриться, що скоро наші дочки підуть у коледж».
«Подумати страшно, що вони потраплять у світ з усіма цими жахливими чоловіками».
«Може, не такими жахливими, ніж те, що вони роблять
зараз у своїх кімнатах зі своїми телефонами».
«Доньки Керол фотографують свої вагіни
і викладають їх в інтернет».
«Гадаєш, цим зараз займаються і наші доньки?»
«В шести метрах від нашого ліжка? З нашим сімейним тарифом?»
«Я розмовляла з твоєю мамою. Я розмовляла з твоєю мамою по…»
А я витріщаюсь у стелю шість годин поспіль,
чекаючи, поки зійде сонце,
щоб зробити собі кави і втекти від цієї пекельної жінки, з якою я сплю.
Не варто спати в одному ліжку.
Не завжди. Іноді це буває весело. Та…
Надіюся, ви знайдете кохання у житті. Я знайшов.
Надіюся, вам пощастить так само, як мені.
Та це не значить, що вас засуджено до довічного ув'язнення в одному ліжку
з вашою половинкою до скону.
Слухайте, я сказав їй: «Дивися, хтось сьогодні піде».
«Хтось візьме подушку, штовхне іншого
і піде посеред ночі, лютуючи».
Чого б не зробити це о десятій з поцілунком у щічку?
«Кохаю тебе. Побачимося зранку».
Вона цього не зробить. Вона чіпляється за нас у молодості.
Коли все тільки починається, і ви повинні бути в одному ліжку.
Коли ви молоді, сексуальні, закохані.
Кохаєтеся тричі за ніч.
І засинаєте вузликом, нога одного тицяє в обличчя іншому, догори дриґом.
І вам так добре спиться.
Ви так можете проспати цілі вісім годин.
І прокидаєтеся зранку — такі свіжі і такі закохані.
Дивитеся одне на одного: «Давай ще раз».
«Давай займемося ранковим сексом», — кажете ви.
Там, де я живу, так не кажуть.
Ні, ми надто зайняті зранку тицянням пальцями одне в одного
і пошуками винного у невдалому нічному сні.
«Це був ти. З тобою щось не так».
«Ні. Звернися до лікаря.
У тебе всередині щось є, і воно намагається вибратися».
А реальність така, що, скоріш за все, винні ми обоє, бо нам за сорок.
І якщо тобі за сорок, у тебе є шанс 50%
виспатися цієї ночі.
П'ятдесят відсотків. Тільки у тебе.
Шанс у п'ятдесят відсотків,
бо ти помираєш. Повільно помираєш.
Твоє тіло намагається тебе задушити, але технології тебе рятують.
П'ятдесят відсотків шансу, що тобі добре спатиметься.
І не тому, що ти утнув щось скажене, не тому, що нюхнув кокаїн.
Ні. Декому перепало печиво після шести.
«Донна з'їла сир на вечірці. О ні!»
«Вона тиждень важко дихатиме».
«Боб випив три пива. Три пива. Ласкаво просимо до Палацу пердунців».
«Пристебніть ремені. Ніхто сьогодні не засне».
Моя дружина робить чимало чого. Вона скрегоче зубами уві сні.
Вона така розлючена, що стирає зуби до м'яса.
Так ні, щоб знайти причину. Так не роблять.
Натомість їй дають хокейну капу
і просто встромляють їй до рота, наче резинову іграшку із зоомагазину.
Вона згризає три чи чотири таких за місяць, наче злючий бобер.
Я просинаюся з крихтами пластику на своєму обличчі.
Він синій, світиться у темряві.
Так я дізнаюся, чи будемо ми вночі бешкетувати.
Якщо я бачу, що до мене по кімнаті пливе якась синя штука…
Нічого не буде.
Не сьогодні. Вона натягнула свої обладунки.
Одягла шапочку, капу, натерлася евкаліптовою маззю,
забралася у ліжко своїми небритими ногами, як коала.
Як сердита коала, яка пробується в футбольну команду.
І вона встає у туалет по шість-сім разів за ніч.
Я не знав, що у жінки може опухнути простата, та у неї може.
І коли вона ходить, у неї стріляє коліно.
Це чутно!
Вдень цього не почуєш, бо працюють вітродуви і сміттєвози.
Цього зовсім не чути.
Але о третій ранку це найгучніший у світі звук.
Намагається дихати через капу.
Наче Дарт Вейдер, який заплутався у пухирчастій плівці у моїй спальні.
Саме тому і вам слід одружуватися.
Так дивно буди людиною, правда?
Так дивно переживати усіляке.
Я знаю, бо я теж такий. Це дивно.
Ми тут для того, щоб поспілкуватися.
В цьому наше все. В спілкуванні.
Подружитися, позустрічатися, побратися, зробити нових людей.
Кожен, в кого ви закохуєтеся, з ким зближаєтеся,
стає ще однією причиною хвилювань. Любов — це хвилювання.
Дивний спосіб життя. Тому усі сидять на таблетках.
Коли я вперше відвів доньку
до лікаря, коли вона ще була дитям, то рішив:
«Я більше ніколи не засну».
Я ще ніколи не любив щось настільки сильно і не був настільки вразливим водночас.
Дивний спосіб життя. Все було круто, але лячно.
Лікар сказав: «Все чудово, все гаразд».
«Добре».
«Тільки є одна річ». «Чорт. Яка?»
Починаєш відразу стікати потом.
«Нічого серйозного, але її голова у п'ятому перцентилі».
«І що це значить?»
«Це значить, що у 95% людей голова більша, ніж у неї».
«Що?» «Так. Лише у 5% населення
така ж маленька голова, як у вашої доньки».
«Ви таких не зустрічали, бо вони снують у темряві
з одного провулку в інший».
«Що?»
«Нічого страшного. Перевіряйте кожні півроку».
«Гаразд».
Я привіз її додому.
Відніс до дитячої, почав дути їй у рот.
«Ну ж бо, рости».
Панікував два роки. Нічого було хвилюватися. Голова росте у всіх.
Ви ж ніколи не зустрічали нікого з головою розміром з м'яч для пінг-понгу,
який йшов назустріч з кришкою від пляшки замість картуза. «Привітик».
Ні, у всіх голови в нормі.
Не переставайте любити через страх.
Чим більше любові, тим менше страху. Не зупиняйтеся.
Ви не знаєте, що на думці у ваших найрідніших.
У них є власні таємниці, власне життя. Ви за них не відповідаєте.
Навіть за своїх дітей!
Моя донька повернулася додому після першого курсу у коледжі.
Я сказав: «Ти тепер доросла. Ласкаво просимо додому».
«Хочеш вина до вечері? Ти вже виросла».
«Може, вина?» «Ні, дякую. Я не п'ю».
«Не люблю алкоголь».
«Ото я гарний тато».
Вона сказала: «Я лише курю травичку».
«І як давно?»
«Як перейшла у старші класи».
«Де?» «У себе в кімнаті», — сказала.
Чотири роки, кругла відмінниця.
Обдовбана вщент, у моєму домі. Їй подобалася травичка.
Ось в чому проблема. Я любив травичку дужче.
І я не курив її чотири роки, бо хотів подати
хороший приклад своїм дітям.
Чотири роки я не вживав нічого,
окрім мелатонінових ведмедиків, щоб хоч трохи кайфонути
і нарешті заснути.
А вона тягнула бонг трохи далі по коридору.
Моя справжня мета, яку я збагнув, коли завів дітей, — зробити їх хорошими людьми.
Існує багато поганих людей, існує багато хороших людей.
Ми не можемо змінити поганих людей,
та можемо їх задавити кількістю, виховуючи хороших людей.
Має бути легко.
У поганих людей не буває чудових дітей. Ні, вони у них паскудні.
Ти бачиш, як вони брязкають посудом в ресторанах, падають в колодязі.
Не розумію, навіщо їх звідти витягати.
Хто падає в колодязь? Не хороша дитина.
Згодом вона впаде туди знову.
Здається, що змінити поганих людей легко, чи не так?
Має бути легко, це загальноприйнята думка.
Життя стане кращим, якщо бути терплячішими
і ладнати з усіма.
Не потрібно піклуватися про інших, але життя стане кращим
і менш напруженим, якщо бути терплячими.
Від вас більшого не вимагається.
Просто робіть менше, ніж ви робите зараз.
Почніть з малого.
Не вішайте яєчка на заднє скло свого пікапа.
Нащо ви це робите?
Що з вами не так? Нащо ви це робите?
Мій мінівен затрамбований дітьми та старими.
Не треба тібегити нас на автостраді.
Непросто бути хорошим, та у вас вийде. Ви усі — хороші люди, я певен.
Ті, хто приходять на мої шоу, завжди хороші.
Ви усі їздите за кермом, тож я знаю, що інколи ви ще ті гімнюки.
Одного прекрасного дня усі перестроюються в заторі.
Ви дивуєте самі себе. Раптово, на пустому місці:
«Не сьогодні, мішок з кістками. Ти не встанеш переді мною».
«Я відчуваю, що ти зиркаєш. Я не подивлюся у відповідь».
«Не сьогодні, старий пень. Не сьогодні».
Звідки в біса це взялося?
Над цим треба працювати. Будьте ввічливими з людьми зі сфери обслуговування.
Будьте ввічливими. Думаєте, вони хочуть вас обслужити?
Хочуть обслужити? Ні, ти не стала королевою,
коли зайшла до ресторану.
Вони не хочуть тебе обслуговувати. Це їхня робота.
Вони хочуть заробити грошей, оплатити оренду,
купити трішки кокаїну дорогою додому.
Як колишній помічник офіціанта скажу:
будьте з ними люб'язними, ці люди можуть облизати ваші булочки.
Будьте ввічливими з персоналом по телефону.
Гадаєте, ті діти в Індії мріють допомагати нам?
Ні, вони хочуть прогодувати свої сім'ї.
Уявіть, як вони розповідають друзям про цю роботу.
«Я сьогодні отримав роботу». «І що ти робиш?»
«Буду допомагати американцям лагодити комп'ютери по телефону».
«О ні!»
«У тебе навіть комп'ютера немає». «Знаю».
«Ти ледь говориш англійською». «Знаю».
«Вони тебе вб'ють». «Я виходжу завтра».
Я підтримую дітей, які плачуть у літаках.
Так, я тепер на боці немовлят.
І я завжди сиджу поруч із бізнесменом, який скаржиться.
«Коли вже цю дитину заткнуть?»
Ні, зажди-но. Це ти заткнися. Ти чоловік.
Ти чоловік із товстими руками і гаманцем.
Ти сам вирішив летіти цим рейсом. А дитина тут бути не хоче.
Жодна дитина не захоче бути на висоті 9 000 метрів, де її скелет сплющується,
наче пластикова пляшка.
Не захоче сидіти на рівні дупи з вашими пристарілими газовими мішками,
які ви розпиляєте, крокуючи до свого місця.
Ні, це дитина у невигідному становищі.
Вона має плакати у літаку.
Ми усі маємо плакати у літаку.
Вона — єдина чесна душа у цілому клятому літаку.
Дозвольте пояснити. Я не є фанатом немовлят.
Не є. Я зробив двох і все одно їх не люблю.
Я не довіряю нікому, чиє серце б'ється у тім'ячку.
Ніколи терпіти не міг ті даремні розминання ніжок перед їжею.
Ні, я їх не люблю. Але якщо дитя плаче, значить, йому погано.
У церкві, в ресторані чи у літаку. Дайте їм поплакати.
Ви їх надто рано взяли з собою. Навіщо брати їх всюди?
Це ж дітки. Залиште їх удома. Тоді дитина буде щаслива.
Удома, при 22 градусах за Цельсієм, голенька, обліплена пластівцями.
І яка їсть з котячої миски. Оце щаслива дитина.
Натомість ви тащите її, нап'яливши їй на голову великий рожевий бант,
щоб її перестали плутати з хлопчиком.
Вона схожа на хлопчика. Вона ще не сформувалася.
Вона схожа на чоловіка. На чоловіка середніх років, який працює в доках.
Дайте їй рік, дайте її окріпнути, а тоді беріть у поїздку.
Хочете поскаржитися на малюків, яким купують
окремі місця у бізнес-класі? Я вас слухаю.
Таке мають заборонити.
Я багато подорожую, і важко змиритися з тим,
що мене зажимають з обох боків
двоє сумоїстів у трико,
які шість годин поспіль жують брецелі, наче богомоли.
А малюк стоїть голий на моєму сидінні, посьорбуючи «Мімозу»
і показуючи мені фак через занавіску.
Важко змиритися.
Я розумію, чому ми сердимося на дітей, слухаючи їхній плач у літаку.
Бо вам страшно. Бізнесмену страшно. Усім страшно.
Там страшно. Страшно.
Ми недалеко втекли від дітей, якими ми були.
Ви лякаєтеся, чуючи крик про допомогу, і дужче нервуєтеся.
Ось чому було добре сидіти два роки вдома. Там ви були у безпеці.
Марили, що контролюєте весь всесвіт. Хоча це не так.
Та ви хоча б знали, де стоїть туалетний папір, де лежать ложки.
Щойно ви починаєте подорожувати, вас стрічає невизначеність.
Я прекрасно провів з вами час сьогодні.
Це був чудовий досвід. Я люблю усіх вас,
та дістатися сюди було до біса важко.
Щойно ви підійдете до охорони, перетворюєтеся в третьокласника,
на якого гримає директор.
Ви тільки з дому вийшли, а охорона вже патрає вашу сумку.
«Чия це сумка?» «Чорт. Моя».
«У ній є вода?» «Можливо».
«Ви ідіот». «Ні, я дещо вмію».
Тоді ви їдете до готелю, де ще більше невизначеності.
Як працює ключ? А ліфт?
А пульт? А термостат?
Чий це кучерик?
Як включити лампу? Як виключити бісову лампу?
Чому тут так багато ламп? Чорта з два знайдеш вимикач.
Він на стіні? На ніжці? На ланцюжку? Де вимикач?
Ви встановили його під столом? Бездушні сучі діти.
Я лише чужинець у чужому місті, який намагається вижити.
Існує один найпростіший спосіб подорожувати.
Одному, з валізою на колесах. Та ви подорожуєте з сім'єю.
Суцільне пекло. Сімейна відпустка? Не робіть цього.
Слухайте, сім'я — хитка організація.
Вона ледве функціонує вдома.
Навіщо брати її у дорогу?
Я постійно роблю цю дурницю.
Думаю: «От дістанемося до курорту, тоді я розважуся».
Поїздка буде жахіттям, та коли ми доїдемо, я розважуся.
Ні, кретине.
Ти береш участь у цьому дивному реаліті-шоу з перешкодами,
які ти й уявити собі не міг. Вони з'являються нізвідки.
«Твою жінку щойно вжалила медуза у вагіну, вперед!»
«Твоя теща практикує іспанську з офіціантом,
відвішує трохи расистські коментарі, вперед!»
Мені шкода.
«У твоєї найменшої дитини вчора ввечері з'явилася кропив'янка».
«До лікарні — години їзди. Що будеш робити?»
Що я буду робити?
Я відкопаю заяложений бенадрил із дна свого ранця,
приберу з нього волосню і дам їй.
Вкладу її у ліжко і надіятимуся, що вона зранку прокинеться.
Я не лікар. Я налиганий татко на відпочинку.
От сенсація: діти теж не хочуть там бути.
Жодна дитина не хоче застрягнути у готелі зі своїми напівголими батьками.
З єдиними людьми, які можуть наробити їй проблем.
Ви все своє дитинство тікали від батьків.
Ховалися в хатинках на дереві, в купі листя, залишалися ночувати у друга.
Ми з друзями гралися у каналізаційній трубі.
У тій самій, що змивала усі людські відходи в озеро.
Так, отам ми і гралися, в загидженій міській трубі.
І ми обожнювали там гратися, бо знали, що наші батьки ніколи
не шукатимуть нас у гімняній трубі.
«Тома давно не видно. Думаєш, він у трубі?»
«Ні».
В гімняній трубі страшно.
Там були привиди і клоун із «Воно».
Там було страшно.
Та краще б я сидів у тій трубі, ніж у готельному номері
на краю ліжка, чекаючи, поки мій батько вийде із вбиральні,
де він просидів півтори години.
«Що це за шум?»
«Наче ведмідь, який нишпорить у смітнику, повному повітряних кульок».
Він виходить через годину. «Я б на твоєму місці туди не заходив».
«Але мені треба. Мені більше нікуди піти».
Проходиш крізь токсичний туман.
«Чому тут смердить, як у затхлому зоомагазині?»
Стоїш у мокрих від води на підлозі шкарпетках. «Що він наробив?»
Оце і є дитинство, хіба ні?
Застрягнути у своїх шкарпетках там, куди і їхати не хотів.
Важко бути дитиною, правда? Ти ніби заручник.
Вісімнадцять років мене тягнули за собою ті двоє викрадачів.
Без грошей, без паспорта. Вісімнадцять років.
Жодних власних рішень.
«Сідай у машину». «Куди ми їдемо?»
«Я сказала, у машину».
Дякую, що прийшли.
Ви були неперевершені. Велике вам спасибі.
Чесно, дякую вам. Бережіть себе.
Бережіть себе, зустрінемося з вами незабаром. Дякую.
Переклад субтитрів: Христина Татаренко