Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Brambory.
Bejby.
Pustíte mi to bez hlediště, prosím?
Jo.
„Všichni, kdož se snaží…“
Dobře, teď celý.
„Dámy a pánové,
v červeném rohu…“
Jo.
„V červeném rohu…“
- „Bylo jich tolik…“ - „Američani.“
- Jo. - „Jsem Američan.“
„Jsem Američan.“
„Musíte si uvědomit,
že to není otázka.“
Existuje místo…
„Spousta…“
- „…ale spíš jak.“ - „Zkoušel jsem…“
- „Musím vědět, že můžeme.“ - „Já vím…“
Jo.
Kde jsou všichni ti lidi? Proč tu nikdo není?
Co? Já že jsem tu brzo?
Jo, zní to skvěle.
Jak se máte tady v kanadském Torontu?
Jak se všichni máte?
Vítejte na mé show!
Vítejte! Díky, že jste přišli.
Zvládli jsme to!
Jo, zvládli.
Je to úžasný.
Po takové době. Trvalo to věčnost.
Celou věčnost, ale jsme zpět.
Moc rád vás zase vidím.
Tohle mi chybělo. Hrozně moc.
Chybělo mi ježdění po světě.
Chyběly mi cizí jazyky a kultury.
Teď jsme byli v Evropě. Bylo to skvělý.
Splnil se mi sen.
Poprvé jsem byl ve Švýcarsku.
Byl to můj sen.
Jestli to nevíte, řeknu vám, proč to byl můj velký sen.
Maminka je černoška z jihoafrického národa Xhosů.
Vyrostl jsem v Jihoafrické republice.
Můj táta je běloch ze Švýcarska.
Ale já ve Švýcarsku nikdy nebyl.
Měl jsem tam jet, ale nebyl čas.
Pak jsem nemohl, až teď. Poprvé jsem jel do Švýcarska.
A bylo to osvobozující.
Něco vám řeknu.
Celý můj život
mi přišlo, že mě táta nikdy nemiloval.
Jo?
Ale když jsem dojel do Švýcarska a setkal se tam s ním,
došlo mi, že to tak není.
Jen je Švýcar.
Všichni jsou takový.
Ale bylo to zvláštní.
Chtěl jsem ho překvapit tím,
že se naučím německy.
Dlouho jsme se neviděli.
On německy umí, tak jsem ho chtěl překvapit.
Založil jsem si účet na Duolingo a učil se.
Jel jsem do Německa, abych si to nacvičil.
A pak přišlo Švýcarsko.
Byl jsem připravený.
Chtěl jsem jet k němu domů, zaklepat, a až by otevřel,
řekl bych: „Papa, ich sprechen Deutsch!“
A on by řekl: „Ich liebe dich!“
A pak…
Měl jsem to celý naplánovaný.
Ale můj plán nevyšel.
Překvapil jsem ho, ale jakmile jsem prohlásil:
„Papa, ich sprechen Deutsch,“
řekl: „To nedělej.
Nedělej to.“
Učit se německy bylo zvláštní.
Většina mých příbuzných z tátovy strany mluví německy.
Ale já…
Zjistil jsem, že jisté věci mi v němčině moc nejdou.
Byl jsem v Německu
u vzdálených příbuzných v Kolíně nad Rýnem.
Jestli jste tam nebyli, vyražte.
Je to nádherné město.
Byl tam se mnou můj kamarád Rolf.
Jednou se na mě otočil a říká: „Trevore,
neměli bychom si dneska dát nějaké tradiční německé jídlo?
Chtěl bys zkusit něco německého?
Někam tě vezmeme.“
Tak říkám: „To zní skvěle. Co si dáme?“
A on říká: „Znáš Subway?“
„To není německý, Rolfe.“
On říká: „Jen se ptám, jestli znáš tyhle řetězce.
Kde si dáš sendvič und vybereš si chleba a co na něj dají.“
„Já vím, jak to v Subwayi chodí.“
„Dobře, tak já tě vezmu do německé verze.
Ta je mnohem lepší.
Mají nejlepší chleba a maso.“
Vzal mě tam. Nelhal.
Přišli jsme tam.
Byl to krám starý asi 50 let.
Všechno bylo německy.
Byl jsem nadšený.
Táta tu sice není, ale můžu si tu procvičit němčinu.
Rolf se zeptal, jestli mi má objednat.
„Ne, já to udělám.“
„Jo? Ty mě zveš?“ „Ne, platíš ty, já to jen objednám.
Chci si procvičit němčinu.“
„Ale aby ti rozuměli.
Můžou mít jiný…“
„Neboj, Rolfe. To dám.“
Paní za pultem byla velmi milá.
„Guten Tag, ich Ihnen helfen?“
Tak říkám: „Guten Tag!
Ich will ein klein Broten haben, bitte schön!
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!“
A ona se posrala.
Nikdy nezapomenu,
jak se tehdy tvářila.
Byla vyděšená. Zírala na mě a pronesla:
„Der Schwarze Hitler!“
Což znamená „černý Hitler“.
Jo.
Ukázalo se, že jsem mluvil se stejnou razancí jako Hitler.
Byl jsem smutnej.
Rolf málem smíchy prasknul.
Celou cestu domů se smál na plný kolo.
„Oh mein Gott
Der Schwarze Hitler!
Trevore, představ si, že by byl Hitler černý.
To by mu to rozhodně nevyšlo.“
„Rolfe, tak vtipný to není.
Chci si rozumět s rodinou, a zním jako nejhorší člověk v dějinách.“
„Jo, ale je to sranda.
Kdyby ses viděl.
Jako bys chtěl provést invazi lednice.
Oh mein Gott! Měl bys…“
„Rolfe, nech toho!
Mám z toho depku.“
„Klid, Trevore. Jen mám trochu Schadenfreude.“
Tehdy mě naučil nové slovíčko.
Nikdy předtím jsem ho neslyšel. „Schadenfreude“.
Německé slovíčko. Schadenfreude.
Znamená to
„mít radost z bolesti a utrpení jiných“.
A zajímavé je,
že to nemá v žádném jazyce překlad.
Proč asi?
Šílený slovo, co? Schadenfreude.
Kdo by to chtěl?
Mít radost z utrpení jiných. Kdo by to…
Ale pak si říkám: „Zní to hrozně,
ale děláme to všichni.“ Jo, každý v tomhle sále.
Všichni známe Schadenfreude.
Víte? Všichni. Poznáte, že máte schadenfreude?
Když jedete po dálnici.
Pohodička, všechno je fajn.
Podíváte se do protisměru, kde to všechno stojí.
A v tu chvíli to pocítíte.
„Je vidět, že se umím rozhodovat.“
To je ono.
Víte, co to je?
Schadenfreude je, když černošky viděly brečet postarší bělochy poté,
co Disney řekl, že změní Malou mořskou vílu.
To je Schadenfreude.
Nic tak vtipného jsem v životě neviděl.
Brečící dospělí chlapi.
„Zničí mi tím dětství!
Změnili Malou mořskou vílu!
Je úplně jiná než originál.“
„Úplně“?
Vážně vypadá úplně jinak než originál?
Vážně vám v ničem nepřipomíná tu původní mořskou vílu?
Víte o tom, že se změnila jenom její barva kůže?
Jenom tahle část její kůže.
Vlasy má červený, tělo ryby.
To vám ji nepřipomíná?
Podle toho jste Malou mořskou vílu poznali.
Víte, co je Schadenfreude?
Schadenfreude
je to,
když všichni
z Irska, Keni
a Trinidadu,
Jamajky
a Jihoafrické republiky
a Indie
cítili,
když královská rodina oznámila: „Máme špatné zprávy.“
Tohle lidi nechápou. Říkají vám: „Tomu se směješ?“
„Jo, směju, ale…
ty to nechápeš.“
Královská rodina je citlivá na reakce ohledně špatných zpráv.
Ale nechápou, že to špatná zpráva není.
Kdykoli chtějí, aby nám jich bylo líto,
jsou to špatné zprávy?
Říkají: „Prosíme vás o pochopení.
Přišli jsme o Harryho a Meghan.“
„Vážně? Ztratili se?“
„Ne.
Z vašeho oblíbeného britského páru je teď oblíbený americký pár.“
„Královská rodina má špatné zprávy.“
„Fakt špatný?“ „Jo.
Královna umřela.“ „Na co?“
Na dožitý život!
Jako fakt? Neříkám, že nemáte truchlit, ale prostě dožila!
Víte, kolika lidem se to nepoštěstí? Ona ho dožila.
Umřela jako královna. A na co? Na stáří.
To znamená, že ho dokončila.
Konec. Běží titulky.
Pohřbili ji s drahokamy.
Hashtag „vítěz“.
Chcete, aby kolonie truchlily? To jsou jejich drahokamy!
Afričani řeknou: „Vrátíte nám diamanty?“ „Ne, královna si je vezme s sebou.“
Jako fakt?
Lidi říkají: „Teď není vhodná chvíle o ní mluvit.
Neměl bys ji pomlouvat. Není to…
O mrtvých jen dobře.“
Ale to není pravda!
Nejlíp se pomlouvají mrtví.
Ne snad?
Shodneme se na tom?
Co k sobě být během života milejší
a po smrti se pomlouvat?
Jasný?
Udělejte to pro mě.
Až budu mrtvej, říkejte si o mně, co jen chcete.
A když mě potkáte, pozdravte.
Víte proč? Protože jsem mrtvej.
Lidi skuhrají…
„Ty lidi jí tancujou na hrobě.“
Od toho přece hroby jsou. Proto jsou plochý.
Aby na nich lidi mohli tančit.
Jinak by byly našikmo, abyste z nich sjeli.
A i v tom královna vyhrála.
Na jejím hrobě tančili nejlepší tanečníci.
Představte si Afričany!
Jak to tam rozjedou?
A pak Irové: „Teď my!
Udělejte nám tu místo!“
Pak dorazí Indové. „Přišla naše chvíle.“
A nakonec všichni z Karibiku: „To je vražda, napsala.“
Potlesk!
Řeknu vám, co jsem míval rád.
Bavilo mě koukat na horory
a pak se smát lidem, když se špatně rozhodli.
Miluju to.
Koukám na horory, a čekám, až se lidi špatně rozhodnou.
A když umřou, říkám jim: „Můžeš si za to sám.“
Nedává to smysl.
Nikdy.
Když někoho pronásledují.
Je tam chlap v masce, co má nůž.
Jde k němu.
Ten člověk běží k autu, zápolí s klíči.
Mrtvej. Proč to dělá?
Proč?
Když tě někdo honí s nožem a ty doběhneš k autu,
nesnaž se nastoupit. Jen ztrácíš čas.
Stačí doběhnout k autu
a počkat.
Když půjde na jednu stranu, ty půjdeš na druhou.
Můžeme to tak dělat celý den.
Postavy z hororů se neumí rozhodovat.
Nejlepší je schovávání.
Stačí se jen schovat a být zticha.
Ale oni to tu hoďku a půl nevydrží.
Jako v Tichém místě.
Viděli jste to? Je to můj oblíbený film.
S mimozemšťany, co nic nevidí
a orientují se podle echolokace.
Vždycky se někdo schová do kůlny a dělá…
Stačí být zticha a v klidu.
Pohoda.
Klidně by tam mohl hrát na Xboxu.
Ale ne.
A pak je tam děcko.
Přijde chvíle, kdy to ta příšera vzdá.
Kdy začne dělat…
A když už se chystá odejít pryč,
vždycky se najde jeden idiot, co vyskočí:
„Už to nevydržím!
Pojď si pro mě!“
Mrtvej. Může si za to sám.
Já to prostě nechápu.
Proč? Stačilo jen počkat.
Stačí zůstat uvnitř, dokud to nebezpečí nepomine.
Proč to nedokážou? Proč je tak těžký zůstat uvnitř?
A pak přišla pandemie.
A mně to najednou došlo.
Najednou se to nedalo vydržet.
Lidem z té pandemie hráblo.
Věřil jsem, že se všichni spojíme.
To mám z filmů z dětství.
Myslel jsem, že když lidé budou čelit existenční hrozbě,
pustíme z hlavy všechny nesváry
a společnými silami vyhrajeme.
Ne snad?
Myslel jsem, že až ten virus přijde,
zbavíme se rasismu i sexismu a společně ho porazíme.
Že porazíme ty nepřátelské emzáky, a až se vrátíme,
vrátíme se i k rasismu a sexismu.
Jako ve Dni nezávislosti. Tam to tak bylo.
Koukal jsem na to v dětství.
Celý svět se spojil, aby bojoval s mimozemšťany.
Přestala existovat politika, všichni se spojili a vyhráli.
Ale ve skutečnosti jsme spolu začali bojovat a prohráli jsme.
Měli jsme být tým.
Will Smith měl být náš hrdina.
Nic nevyšlo podle plánu!
Myslíte, že na tohle doplatili dinosauři?
Třeba se jen na ničem neshodli.
Co když je někdo z nich varoval, že se k Zemi blíží asteroid.
Ale jiní dinosauři tvrdili, že asteroidy neexistujou.
„Je to hoax!“
A pak narazil do Země obří šutr.
Celou planetu zahalil prach.
Dinosauři tu v panice pobíhali.
„Ten prach je všude!
Vezměte si roušku!“
A tyranosaurus: „Já nemůžu!“
Víte, co je šílený?
Myslel jsem, že ta pandemie nejvíc zamává s Afrikou.
Fakt jsem se o ni bál.
Měl jsem o ten kontinent strach.
Několikrát jsem zažil, že virus zachvátil svět,
ale Afrika to odnesla nejvíc.
Pamatuju si, jak se začal šířit po světě.
Připravoval jsem se.
Kamarádi z dětství mi volali.
„Trevore, vidíš, co je s tím koronavirem?“
„Jo, vidím.“ „Co myslíš, že bude?“
„S váma bude amen.“
„‚S váma?‘“ „Jo, já jsem v Americe.
Uměl jsem se rozhodovat.“
Ale bylo to naopak.
Afrika byla lepší než všechny ostatní kontinenty
ve zvládání té nemoci.
Všichni byli v šoku.
Ale ještě šílenější bylo…
Když v Africe zuřila ebola,
média dělala, jako by si za ni mohli Afričani sami.
Ve zprávách nás z toho vždy nenápadně vinili.
Bylo to tak, ne?
Jako by to ani nebyli lidi.
Vždycky tam stál nějaký novinář ze Sky nebo BBC.
Za ním ležely na hromadě mrtvoly.
„Sarah, nacházím se v západní Africe. Jak vidíte,
za mnou se kupí těla obětí eboly.
Mnozí evropští vědci se ptají,
jestli si za to ti Afričané nemůžou sami.
Odmítali rady Světové zdravotnické organizace
a nechápali, jak důležité je si v této době
udržovat odstup.
Zdá se, že si za to můžou sami.
Dillian Pann, BBC. Vracím slovo zpět do studia.“
A já si u toho říkal: „Ne!
Afričani, proč si to děláme?
Proč, Afriko?
Proč?
Proč si to tak rádi sami děláme?
Proč nás baví líbat opice?“
„Ty máš ale rtíky!“
Ale když pak přišel covid, Afričani využili všechno, co se naučili
po všech virech, s kterými museli bez pomoci bojovat.
A poradili si s ním líp než ostatní kontinenty.
Ale nikdo je za to nepochválil. Jako by měli kliku.
Ale to svět má kliku, že Afričané nejsou škodolibí.
Jo.
Afričani nejsou škodolibí.
Bylo by totiž za všechny prachy sledovat afrického reportéra:
„Dobrý večer. Vítejte u zpráv Africké televize.
Dnes se podíváme, jak probíhá pandemie koronaviru,
která drtí západní svět.
Mnozí afričtí vědci se ptají,
jestli si za to lidé nemůžou sami.
Mnozí z nich odmítali rady Světové zdravotnické organizace
a zcela odmítali doporučený sociální odstup.
Některé dokonce museli učit, jak si správně mýt ruce.
Zvířata.
Zdá se, že tento problém nabývá na vážnosti také kvůli faktu,
že někteří lidé dokonce odmítají nosit na obličeji roušky.
Tvrdí, cituji: ,Nemůžu přes ten kus látky dýchat.‘
Tomu vědci říkají ,syndrom zparchantělých plic‘.
Vracím slovo zpět do studia, Chippewo.“
Bylo by to k nezaplacení.
Jedním z nečekaných vedlejších účinků covidu bylo,
jak po něm lidi hloupli.
Koronavirus mě naučil jednu věc.
Že spousta mých kámošů jsou idioti.
Každý vystudoval facebookovou univerzitu.
Každý je vědec.
Každý měl konspirační teorii.
„Víš, jak to bylo? Udělala to vláda.“
„Vláda?“ „Přesně.“
„Proč?“ „Aby nad náma měli moc.“
„Takhle podle tebe vypadá moc?
Myslíš, že tohle vlády chtěly?“
Kdy podle vás má vláda větší moc?
Když lidé chodí do práce, vydělávají peníze,
kupují si věci, na které nemají, zadluží se a zas pracují.
Dělají, co je nebaví, aby si vydělali a splatili věci, co nepotřebují
a nemůžou si je dovolit.
Aby vydělali na další věci, co se jim nelíbí a co nepotřebují.
Aby si půjčili na to, co nechtějí.
Aby se zadlužili za něco, co nechtějí.
Aby chodili do práce pro peníze…
Co podle vás dává větší moc? Tohle?
Nebo když všichni sedí doma,
dostávají peníze za nic a přemýšlí o životě?
Všichni seděli doma a říkali si: „Jak to, že má víkend jen dva dny?“
To je noční můra všech vlád.
A ty hloupé konspirace.
Já proti konspiračním teoriím nic nemám.
Věřte mi to. Naopak. Mám dobré konspirační teorie rád.
Každý by měl mít nějakou.
Každý by měl jednou za život věřit nějaké dobré konspirační teorii.
Udržuje vás to ve střehu.
Nevěřte všemu, co vám lidi říkají.
Aspoň jedné teorii. Chcete říct, kterou mám nejradši?
Věřím,
že lepek je koncentrovaná výsada bílých.
Víte, že mám pravdu.
Ale konspirace ohledně covidu byly šílené.
Zvlášť když jsem věděl, jak to bylo. A to mě štvalo.
No fakt.
Věděl jsem, co způsobilo covid.
Tušil jsem, co přijde, ale nic jsem neřekl. Pardon.
Moc jsme si toho přáli.
Přeháněli jsme to.
Tušil jsem, že to přijde.
Když jsem byl malý, bývalo přání výjimečné.
Nebylo to běžné.
Vyslovit přání vyžadovalo jisté okolnosti.
Když jste našli jetel se správným počtem lístků.
Nebo viděli padající hvězdu.
„Kde je?“ „Tam!“ Pozdě!
Nebo jste museli mít narozeniny.
Přinesli vám svíčky, a když jste je sfoukli najednou,
mohli jste si něco přát.
Když jste nějakou vynechali, umřeli jste.
Ale pak si lidi začali přát cokoli.
Když našli řasu na tváři.
„Něco si přej!“
Víte, kolik jich na tom obličeji máte?
Začali si přát v jistý čas.
„Je 11:11!
Něco si přej!“
To je každý den!
Tady dokonce dvakrát denně. Nemají tu rádi vysoká čísla.
Nemůžete si něco přát každý den. Není to výjimečné.
Ale lidi to dělali. Neustále si něco přáli.
Úplně všude. Dokonce i rapeři.
„Kéž by ten vůl…“ Co? Nemůžete to nakousnout a nedoříct.
Proto jsme dostali covid. Všechna přání se spojila
a vyplnila se najednou.
A přišlo tohle.
Covid byl jako zlotřilej džin, co nám splnil naše přání.
Všichni si přáli.
Kolik lidí hladilo na začátku roku 2020 lampu?
Zoufale si přáli:
„Kéž bych nemusel každý den chodit do práce.“
„Tvé přání je splněno.“
Přáli jste si, abyste nemuseli chodit do práce.
Zapomněli jste si přát, aby práce nepřišla k vám domů.
Teď jste byli v pasti.
Každý den na Zoomu.
Nemohli jste mrkat, abyste udržovali oční kontakt.
Jo.
Museli jste najít jeden kout v domě, kde to vypadalo, že jste normální.
Každý si něco přál.
A naše přání se vyplnila.
Kolik rodičů tu lampu hladilo?
Zoufale si přáli:
„Kéž bych mohl trávit víc času s dětmi.“
„Tvé přání je splněno.“
Jo.
Spoustě rodičům došlo, že mají své děti rádi jen proto,
že s nimi netráví moc času.
Ráno je pošlete do školy a večer jim dáte dobrou noc.
Je to hračka.
Ale než jsme se nadáli, byli jsme nonstop zavření doma.
Byla sranda vidět, jak rodiče mění názor.
Zpočátku všichni rodiče říkali:
„Nesmíte otevřít školy!
Moje děti nikam nejdou!
Budu je chránit do roztrhání těla!
Jsem jejich matka a budu své děti chránit! Slyšíte mě?
Neotevřete ty školy, dokud ten virus nezmizí!“
O devět měsíců později…
Ti samí rodiče stáli na verandě.
„Proč ty blbý školy pořád neotevřely?
To čekáte, že budu s těma dětma celý den? Jsem snad jejich matka?
Měly by být ve škole!“
A děti: „Mami, objevila se nová varianta.“
„Timmy, poslyš. Jednou se musí ukázat, co všechno vydržíš.
Buď to tvoje plíce ustojí, nebo ne. Dobře, synku?
Tak jdi a ukaž jim, co vydržíš.
Když to zvládne Simba, tak ty taky. Hakuna matata. Tak jdi.“
Všichni jsme si přáli!
Kolik párů si něco přálo?
Hladili lampu.
Hleděli jeden druhému do očí.
„Teda, kotě.
Kéž bych s tebou byl celý den zavřený v jednom pokoji.
Kotě, kéž by nás tu zamkli a zahodili klíč.
Představ si, co bych ti dělal.“
„Jo? Co bys mi dělal?“
„Kotě, kéž by nám řekli, že celý den musíme být jen spolu.
Celý den!“
„Tvé přání je splněno.“
Spousta párů
se toho o sobě během pandemie dost dozvěděla.
Poznali se pořádně do hloubky.
Spoustě lidem došlo,
že láska může být bezpodmínečná,
ale nikdo nemá nikoho rád věčně.
„Miluju tě. Jen nevím, jestli je tě mám ještě rád.“
Na počátku to byla sranda. Jako jít spát ke kámošům.
„Bože, to je super!“
Ale pak byly z týdnů měsíce.
A z měsíců roky.
A najednou jste seděli doma
se zastřeným pohledem.
A slyšeli jste, jak ten druhý vedle kašle.
A řekli jste si: „Ano.
Ano, Ježíši.
Už si ho vezmi.
Jestli už je jeho čas, odveď si ho.
Ať se stane tvá vůle, Bože.
Víc pracovního prostoru by se mi hodilo.“
Víte,
na světě, ve kterém žijeme, mě nejvíc štve,
že občas nemáme možnost zpracovat, proč se co děje.
Víme, že se věci dějí.
Cítíme, že se nám něco děje.
Ale často
nemáme čas nebo nechceme mít čas zpracovat,
proč se tak děje.
Proč jsme byli tak naštvaní?
Proč jsme se pořád tak hádali?
Neměli jsme s nikým soucit.
Chovali jsme se hrozně.
Podle mě to bylo tím,
že jsme měli strach.
Lidé si tak zvykli na to, že vědí,
že zapomněli, jak nejistý život umí být.
Každý den nás učili, že všechno víme.
Zvykli jsme si na to, že budeme vědět vždycky.
Jaký bude provoz? Vždyť víš.
Jaké bude počasí? Vždyť víš. „Ve čtvrtek bude pršet.“
Chápete, jaký to je kouzelnický trik?
Kdybyste před 500 lety tohle měli
a řekli: „Ve čtvrtek bude pršet,“ lidi by…
Považujeme to za samozřejmost a zapomínáme,
že život je nejistý.
Nic nevíme. Pandemie nám to ukázala.
Otevřela nám všem oči.
Ale nikdo z nás se nezamyslel, proč to tak je.
Proč jsme byli tak naštvaní?
Ne kvůli kinu,
ne proto, že jsme nemohli na párty
nebo do obchoďáku. Nic z toho.
Proto, že jsme přišli jeden o druhého.
Já přišel o vás. Vy o mě.
Přišli jsme o tohle.
Ne snad?
To lidi štvalo nejvíc.
A nejhorší bylo, že vlády dělaly, že všechno vědí.
To nás štvalo nejvíc.
Velmi si věřily.
Dělaly, že všemu rozumí.
Tvrdili, že to bude na 21 dní.
Dvacet jedna dní. Nikdy to číslo nezapomenu.
Neptali jsme se proč.
Ne snad?
Slyšeli jsme, že v Číně postavili přes noc nemocnici pro 10 000 lidí.
Nikdo se nezeptal proč.
Říkali jsme si: „V Číně prostě rádi staví.“
A jak byli světoví vůdci namyšlení.
Někteří víc, někteří míň.
Nejradši jsem měl
britského premiéra Borise Johnsona.
Jo.
Ten byl zajímavej.
Jel do nemocnice
během pandemie,
kde objímal lidi.
Hned zpočátku tam objímal lidi.
Novináři se ho ptali: „Pane premiére, je vhodné, abyste ty lidi objímal?“
A on: „Měli bychom se uklidnit. Tohle není pandemie.
Koukněte na můj účes. Vypadám vystresovaný?
Všechno je v pořádku. Můžu sahat na lidi. Nic nebudeme zavírat.
Hospody budou otevřené a fotbal taky. Promiňte, musím jít…“
A odjel. Bylo mu to u prdele.
Americký prezident byl ještě namyšlenější.
Jo. Viděli jste ho? Donalda Trumpa?
Jak se nosil.
„Lidičky, my to vyřešíme.
Za 21 dní.
Virus bude za 21 dní pryč.
Někteří dokonce tvrdí, že za 20.“
Ta nemoc přišla a nakopala Trumpa i Borise do hrudníku.
Oba skončili na JIP a málem umřeli. Přežili jen proto,
že vládnou zemím. Dali jim tajný koktejl.
Abych Borise nehanil, vyšel z nemocnice a prozřel.
Vyšel a uspořádal tiskovku,
na které všechno zavřel.
Sotva se oblíknul, už říkal: „Lidi, to není vtip.
Sám jsem to zažil. Británie se zavírá. Fotbal končí, hospody taky.
Neberte to na lehkou váhu.
Není to žádná sranda. Musím jít.
Nemůžu mluvit.“ A najednou byl pryč.
Byl strachy bez sebe.
Čekal jsem, že koronavirus vyjde zpoza rohu a…
Ale Trumpovi to bylo u zadku.
Ta jeho tvrdohlavost ho zabije.
Vyšel z nemocnice,
sotva dýchal, ale i tak uspořádal tiskovku.
Ani nemluvil. Jen tam…
„Když jsem to zvládl já,
tak vy taky.“
Bože.
Nechápu, jak ho mohl někdo volit.
Fakt ne.
A mimochodem,
nemyslím to politicky.
To chápu. Lidi budou volit politiku, jakou chtějí.
Ale nechápu, že mohli volit jeho.
Ale ještě šílenější je, že ho někteří volili
a pak je zklamalo, jaký je.
Nic šílenějšího jsem neviděl.
Lidi říkali: „Nechápu, co dělá.
Nemůžu tomu uvěřit.“
„Cože? Čemu nemůžeš uvěřit?“
„Trumpovi. Věřil bys tomu?“
„Věřil bych tomu, že dělá to, co dělá celý život?“
„Nemůžu tomu uvěřit. Je to šok…“ „Ty jsi v šoku?“
Trump je ten nejméně šokující člověk, jakého znám.
Je totiž neustále sám sebou.
Je ztělesněním padoucha.
Vypadá tak, mluví tak.
Jako by vypadl z dílu Scooby-Doo.
Ten obličej? Ten postoj?
Měl by být na rekognici, kde řeší zločiny.
„Kdo myslíš, že to je, Scooby?“
„Řeknu vám, že já to nebyl.
Nic jsem neudělal. Jsem nevinný.“
A pak: „Jsem naprosto nevinný.
Podle některých jsem ten nejnevinnější muž na světě.“
„Jo, tak to bude tamten.“
Já to nechápu.
Proč byste ho volili?
Chápu to, ale nerozumím tomu.
Došlo mi totiž, že když chcete ve Spojených státech amerických
vyhrát volby, stačí mít zvláštní hlas.
Je to hračka. Chcete být prezidentem?
Naučte se mluvit divně.
Zapomeňte na zákony a ideje. To je nuda. Řeknete: „Představím vám své…“
„Ten blb zní normálně.“
Ne.
Když mluvíte divným hlasem, lidi vás milujou.
Víte o tom, že žádný americký prezident nemluvil normálně?
Od samého začátku. Ani jeden nemluvil normálně.
Vezměte si třeba JFK.
Nemluvil normálně.
Mluvil takhle: „Neptejte se, co může vaše země udělat pro vás,
zeptejte se, co vy můžete udělat…“ To není normální.
Je mi jedno, co si myslíte. Není.
Chcete říct, že přišel do McDonald's a objednal si tak jídlo?
„Mohl bych prosím dostat jedničku a střední hranolky?
A ještě McFlurry, prosím.
Jak to, že je zmrzlinovač rozbitý?“
To není normální.
Žádný americký prezident nemluví normálně.
Ani Bill Clinton.
Ten mluvil tak, jako by se snažil publikum svést.
Ne snad?
„Já neměl s tou ženou
žádný sexuální poměr.“
Co to dělal?
Žádný americký prezident nemluvil normálně.
Ani George Bush.
Ten se divně pochechtával.
„Najdeme ty, kdo jsou za to zodpovědní.
A budeme ostřelovat úplně jinou zemi.
Dvakrát se obelstít…“
To není normální.
Žádný americký prezident nemluvil normálně.
Ani Barack Obama.
Ten zněl, jako by se jeho hlas načítal.
„Jako Američani
se pokusíme získat
rychlejší internet.“
To není normální.
Ani Joe Biden nemluví normálně.
Jako vážně?
Každý proslov zakončí mumláním.
To není normální, když říká:
„Proto je důležité pochopit…
…sny těch nejlepších černých. No tak, lidi.
No tak. Prosím.
Myslím to vážně.
No tak.“
To není normální.
A Trump byl nejdivnější ze všech.
Ostatní prezidenti USA byli předvídatelní. Věděli jste, co čekat.
Ale u Trumpa ne.
Neustále měnil hlasitost. Dával důraz tam, kde to nedává smysl.
Víte, jak těžký bylo měnit hlasitost, když jste na něj koukali?
Musel jsem si hrát na pitomýho dýdžeje.
Nikdy jste nevěděli, co přijde.
Říkal: „My jako Američané
se snažíme a snažíme, hrozně moc se snažíme,
všichni se snažíme.
Já to vím. Vážně.
Ale vím a myslím,
že když dokážeme, což my dokážeme, nebudeme, ale budeme, ale možná.“
Co?
To není normální.
Proto se vždycky směju, když se dívám na kanadský zprávy.
Když jsem v Kanadě, zapnu zprávy, kde říkají:
„Máme tu další skandál.
Justin Trudeau má další skandál.“
Ty jeho skandály jsou tak roztomilý!
V porovnání s americkýma prezidentama? „Takový skandál!“
„Už ho z něčeho usvědčili? Tak sklapněte!“
Říkají: „Je samý skandál.
Přespal v domě jednoho boháče.“
To je rozkošný.
Nejradši mám ten skandál,
kdy jel do Indie.
A stal se Indem.
To musí být ten největší skandál všech dob.
Pamatuju si to.
Z Kanady odjel v obleku.
V letadle všem zamával. „Mějte se!“
Odletěl do Indie, kde přistál.
Otevřely se dveře a když vyšel, už byl napůl Ind.
Měl na sobě sako.
Ale šílený bylo,
že během té návštěvy se z něj stával Ind víc a víc.
Každý den.
Nikdo mu neřekl, co řeší kanadská média. Ti se mohli zbláznit.
„Taková neúcta! Jak to může dělat?“
A z něj se mezitím stával víc a víc Ind.
Začalo to s vrškem a přešlo to na kalhoty.
Měl kompletní outfit a pak i čelenku.
Nejlepší bylo, když přišel za indickými představiteli.
Všichni měli obleky.
A on vypadal, jako by dělal konkurz na Baat Ban.
„Co to má sakra být?“
Stával se z něj Ind a já doufal,
že uprostřed projevu
najednou začne:
„Rád bych řekl, jak jsem pyšný
na všechnu naši společnou práci.
Jako Kanaďané a jako Indové
jsme…“
Doufal jsem, že to přijde.
Čekal jsem na to.
„Největší skandál všech dob.
Stal se z něj Ind.“
Mně to nepřišlo tak zlý.
Podle mě se jen moc snaží.
Justin Trudeau se jen moc snaží.
Tak moc chce ukázat, jak je empatický.
Nepřijde mi to tak zlý. Ale jsem zaujatej. To vím.
Taky jsem byl jako on.
Já…
Dnes vám to přiznám.
Taky jsem udělal stejnou chybu, Kanado.
Tak moc jsem se snažil spojit s jistou skupinou lidí,
a nedopadlo to dobře.
Odehrálo se to ve skotském Edinburghu.
Nádherné město. Jestli jste tam nebyli, jeďte.
Je překrásný.
A plný historie.
Všichni jsou milí a přátelští.
Město ne, ale lidi jo.
Všechno je starý. A rádi vám to říkají.
Všude, kam jdete, se vás ptají:
„Jak starý je ten most?“
„Já nevím.“ „Tři sta let!“
„Jasně.“ „A tenhle kostel je starý 500 let.
Tohle je můj syn. Je mu 800 let.“
„Vypadá na šest.“ „Jo. Skotská zručnost.“
Ale jsou to milí lidé. Bylo to tam fajn.
Jel jsem tam na komediální festival.
A…
Když cestuju
a jsem tam se svými přáteli, snažíme se spolu trávit co nejvíc času.
Objednáme si jídlo nebo se jdeme někam najíst.
A jídlo vybírá jen jeden.
Nesmlouváme. Každý má jeden den.
A když mám vybírat já,
vždycky to vyhraje indie.
Podle mě je nejlepší.
Nic se jí nevyrovná.
Nemusíte souhlasit, ale na parkovišti si to vyříkáme.
Já indii miluju už od mala.
Takže jsem v Edinburghu s přáteli.
„Trevore? Zase?“ „Jdeme na indii. Jo.“
„To je pořád.“ „Proč se ptáš?
Jestli to víš, tak se neptej.“
Hledal jsem, kam můžeme jít.
Vždycky se snažím najít nějakou autentickou restauraci.
Autentickou indickou restauraci.
Tak se vždycky vyptávám.
Ptám se lidí, kam mám jít. Ale nikdy nejdu tam, co mi poradí běloši.
Tak jsem našel autentickou restauraci.
A měl jsem ohromnou radost.
Řeknu vám, proč musí být autentická,
abyste mě pochopili.
Vyrůstal jsem v JAR.
Ale moc se neví, že Jihoafrická republika
má jednu z největších populací Indů mimo Indii.
Jednu z největších.
Teď jich má nejvíc Kanada.
Ale když jsem byl malý,
měli jsme největší populaci Indů mimo Indii.
Kdyby Indie vybuchla…
Byli bychom Indie my.
Tak těsný to bylo.
Takže jsem vyrůstal obklopený indickou kulturou.
A můj nejlepší kamarád v dětství
byl Ind jménem Theesan Pillay.
Byli jsme nerozluční.
Trávili jsme spolu každý den.
Všechny přestávky.
Chodili jsme spolu na jídlo… Měli jsme toho tolik společného.
Poznali jsme se na začátku školního roku a měli jsme tolik společného.
On rád běhal a já taky.
Tak…
Trávil jsem s Theesanem každý den.
Měli jsme rituál. Šli jsme na hodiny
a pak jsme se sešli o přestávce.
A společně jsme poobědvali.
Naše obědy se dost lišily.
Theesanovi připravovala oběd každý den máma.
Ta moje mi dávala peníze, abych si ho koupil
ve školním bistru.
V jídelně.
Tak jsem si ho každý den kupoval.
Moje máma neuměla vařit.
Jednou se o to pokusila. Pak jsem jí to zakázal.
„Je to týrání. Radši mi dej peníze.“
Tak jsem si ho kupoval.
Ale Theesanovi máma každý den vařila.
Každý den měl kari.
Vím to,
protože jsme se každý den sešli,
Theesan otevřel svou krabičku
a vyndal džusík,
rozbalil si sendvič nakrájený na trojúhelníky.
Vyndal ho,
odklopil chleba,
podíval se dovnitř a z plných plic zakřičel:
„Kari!
Do háje, mami!“
Každý den.
Každý den jsme se sešli.
Vytáhnul džusík, rozbalil sendvič, podíval se dovnitř a zakřičel: „Kari!
Do háje, mami!“
Úplně každý den.
Bez výjimky.
Každý den. Skopové kari.
Jehněčí kari.
Bramborové kari. Všechny možné druhy kari.
Ale každý den to bylo kari.
„Kari!“ Celý den jsem se na to těšil.
Někdy jsem si ani nerozbalil oběd, abych o to nepřišel.
Seděl jsem vedle něj a čekal.
Otevřel si jídlo a zařval: „Kari!“
A já potichu pronesl: „Do háje, mami.“
Každý den spoustu měsíců po sobě.
Až pak…
konečně…
jsem zariskoval.
Jakmile Theesan zakřičel: „Kari!
Do háje, mami!“,
jsem mu řekl:
„Vždyť víš, že ho máš každý den.“
A on na to: „Co?“
„To kari budeš mít každý den.
Každý den si rozbalíš sendvič
a každý den tě překvapí, že je to kari.
Ale vždycky tam budeš mít kari.“
A on na to: „Já vím, Trevore.
Nejsem překvapenej, jen zklamanej.
Každý den přijdu do školy
a každý den se chci najíst.
Vždycky vím, co budu mít, protože to kari jsme měli večer předtím.
Máma totiž vezme to staré kari
a dá mi ho do sendviče.
A já ho pak mám k obědu.
A když přijdu domů,
vím, že budu mít k večeři kari, co budu jíst druhý den.
Takže mám kari každý den.
Jedno kari k obědu a druhé k večeři.
Vím, že jsem Ind, ale to už je příliš.
Chtěl bych změnu.
Existuje spousta různých koření, ne jen kari.“
Tak se ptám: „A je to hnusný?“
„Já už ani nevím.
Už nemám srovnání.
Tumáš, dej si to.“
A dal mi svůj kari sendvič.
Kousnul jsem si.
Toronto, v životě přijdou chvíle,
které vás navždy změní.
Tyto chvíle rozhodnou, kým se v životě stanete.
Tohle byla jedna z nich.
Dal jsem si ten sendvič do pusy,
kousnul jsem si a moje pusa ožila.
Můj jazyk objevil, co je jeho smysl.
Netušil jsem, že brambory můžou být tak dobré.
Chutě mi tančily na patře.
Oči jsem měl dokořán.
Byl jsem úplně v šoku a vykřiknul jsem: „Kari!
Díky, mami!“
Říkám „Theesane, to je tak dobrý. To jíš každý den?“
A on: „Každej zatracenej den.“
„Tak si to prohodíme.
Já ti dám peníze do jídelny
a ty máš dáš svoje kari.“
Tak jsme to udělali.
Už takhle jsme byli kamarádi,
ale tímhle se z nás staly spřízněné duše.
Oběma se nám splnil sen.
Já měl každý den domácí jídlo.
A on jako Ind začal podnikat. Theesan byl v sedmém nebi.
Bylo to dokonalý.
A od té doby miluju kari.
Tak se vrátíme zpátky do Edinburghu.
Jdu ven s kámošema.
Vybral jsem indii.
Autentickou restauraci. A fakt byla.
Přišli jsme a hrála tam indická hudba.
Byli tam indičtí zákazníci, Indové v kuchyni,
Indové na place, indická výzdoba…
„Jsem doma.“
Sedli jsme si.
A v tu chvíli se můj kamarád Steve
natáhnul pro menu. Tak mu říkám:
„Neboj, já nám všem objednám.“
A on: „Ne, já si vyberu sám, díky.“
Tak říkám: „O to nejde, Steve.
Rád bych objednal pro všechny.
Nevadí?“
„To ale není nutný. Radši bych si objednal sám. Nevadí?“
„Jo, Steve. Vadí.
Nelíbí se mi to.
Nejspíš řekneš blbost, kterou mi uděláš ostudu
před mými indickými kamarády.
Tak zařaď zpátečku.“
„Promiň, ale čím bych ti mohl udělat ostudu před Indama?“
„Nevím a nechci to zjistit.
Nech to na mně, prosím.“
„Mám to nechat na tobě? Měl bys vědět, že jím kari už spoustu let.“
„Steve, teď na to není vhodná doba. Nehádej se.“
„Jak to myslíš? Čím ti udělám ostudu?“
„Nemusím ti to vysvětlovat. Nehádej se.“
„To proto, že jsem bílej?“
„Tys s tím přišel, ne já.
Já do toho rasy míchat nechtěl. Ale když to zmiňuješ…“
Kdykoli vezmu bílé kámoše do etnické restaurace,
vždycky řeknou něco, čím mi udělají ostudu. Úplně pokaždý.
Buď neví, jak se to vyslovuje,
nebo řeknou blbost.
„Můžu dostat papadumy?
Jak se tomu říká? Můžu dostat tohle, ale ne tak pálivé?“
„Jdi se zabít!“
„Můžu dostat kari, ale nepálivý?“ „Jdi se zabít!“
Jak může být kari nepálivý?
Od toho to je kari!
Chceš kari bez koření!
Půjdeš do sushi restaurace a řekneš, ať tu rybu uvaří?
„Nechci to koření.“
„Tví předkové kvůli koření zabíjeli!
A ty ho teď nechceš?
Sklapni a dej si to koření, Steve.“
On na to: „Nevím, jak jsi na to přišel.
Já kari rozumím. Neudělám ti ostudu.“
„Steve, necháme toho. Já to zařídím.
Rozumím tomu víc než ty.“
„Promiň, ale nejsi o nic víc Ind než já.“
„Cože?“
„Nejsi o nic víc Ind než já.“
Já na to: „Kuch Kuch Hota Hai.“
„Co to má být?“ „Přesně.
Neříkej mi, že nejsem víc Ind než ty. Až přijde číšník, drž zobák.“
„Koukej sklapnout!“ „Fajn, objednej.“
Přišel číšník.
Byl to krásný Ind v nádherném hábitu.
Došel k nám.
Já Stevea znám. Vidím, že o mně pochybuje.
Viděl jsem to koutkem oka.
A tehdy jsem udělal chybu.
Byl jsem moc rozjetej.
Abych mu ukázal, že jsou má rodina, nenechal jsem číšníka mluvit.
Vyskočil jsem a řekl: „Dobrý večer.
Objednám pro celý stůl, prosím.
Mohli bychom dostat tři česnekové naany?
A tři rumali roti.
Jeden shahi paneer, jeden palak paneer.
Dáme si jednou rogan josh. Samozřejmě jehněčí.
A taky jednou butter chicken pro mé bílé kamarády?
A taky tři samosy
a třikrát mango lassi na spláchnutí.
Moc děkuju.“
Byl jsem skvělej.
Cítil jsem to.
Všichni to cítili.
Něco cítili.
Všichni ztichli.
Číšník na mě jen zíral.
Myslel jsem, že je ohromený, ale byl jen zmatený.
Nahnul se ke mně,
podíval se mi do očí a řekl:
„Pardon, pane, můžete to zopakovat?
Nerozuměl jsem vám. Máte trochu přízvuk.“
A já si řekl: „Do háje!
Je to Skot!“
Já vím, že je Skot. Jsme ve Skotsku.
Vždyť je to Ind! To jsem nečekal.
Celé to tam bylo indické. Indická restaurace…
Indické dekorace. Ten chlap byl Ind.
Měl indické vousy, ale mluvil jako Shrek. To jsem nečekal.
A on teď nerozuměl mně,
protože jsem to přehnal.
Nemusel jsem se tak snažit.
Ale pak mi došlo,
že nemůžu přestat.
Protože by to bylo rasistický.
Takže teď
se na mě díval indický Skot.
Všichni ztichli a on říká:
„Jestli nevadí, mohl byste to říct znovu a pomaleji?
Nerozuměl jsem vám.“
„Mám to celé zopakovat znova?“
„Jestli to nevadí. Klidně mluvte.“
„Myslím, že si každý zvládne objednat sám.
Nemusím jim s tím pomáhat.
Každý si objedná pro sebe
a uvidíme, co dál. Dobře?“
A Steve říká: „Já bych rád,
ale bojím, že bych mohl někoho urazit.
Měli bychom to nechat na kamarádovi. Trevore, do toho.
Jsi v tom povolanější víc než my.“
„Ne, Steve, prosím. Klidně to zkus.
Určitě víš, co si dáš.“
„Ne. Co když řeknu něco nevhodného?
Nechci urazit něčí kulturu, Trevore.“
„Nikoho neurazíš. Tady nemůžeš udělat chybu.
Jsme tu mezi přáteli.
Jestli někdo udělá chybu, zapomeneme na ni.
Radši zapomeneme na všechno, co se dnes stalo.
Prostě si objednej.“
A on: „Ne, já bych já rád. Fakt. Ale udělej to ty.“
„Ne, objednej si.“ „Prosím, Trevore.“
„Objednej si, hajzle!
Prostě si objednej!“
Číšník řekl: „Nemusíte se tu hádat.
Vašemu kamarádovi to není příjemné.
Tak mu objednejte vy.“
„Jo, je mi to nepříjemný.“
„Dobře, mohli bychom si dát prosím
třikrát rumali roti.
třikrát česnekový naan,
jednou shahi paneer, jednou palak paneer a taky jehněčí rogan josh?
A taky jednou butter chicken…“
„Pro vaše bílé přátele?“
„Pro kohokoli.
Každý si může dát jakékoli kari. Nemusí být pálivá.
Je to jedno, hlavní je si dát.
Nedá se to zkazit.“
„Ty jsi tak chápavý, Trevore.“
„To jsem.
A ještě bychom si dali…“
„Nezvednete to?“
„Ne, zavolají mi pak.“
„Je to trapný. Zvedněte to, já počkám.“
„Dobře.
Haló?
Jo, tady Trevor. Co potřebuješ?
Ano, to jsem já. Můžeš jít k věci?
Já teď nemůžu mluvit.
Řekneš mi, co potřebuješ? Nemám moc času.
Ne, nic s hlasem nemám. Můžeš už…
Ne, všechno je v pořádku. Ne, neunesli mě.
Neunesli mě, jsem v pořádku.
Není to tajný vzkaz. Řekneš mi, co potřebuješ?
Ne, tak to probereme pak.
Ne, takhle já někdy zním. Žádný strach.
Ne. Myslím, že znám svůj hlas.
Taky ho znám.
Celý život jsem to já.
Dobře, pak si zavoláme.
Dobře, mami. Mám tě rád. Ahoj.“
Byl to největší trapas v mém životě.
Ani jsem se nenajedl.
Jen jsem přemýšlel o svém životě.
Konečně jsme se chystali k odchodu. Steve se usmíval od ucha k uchu.
Kamarádi šli dřív.
A když jsem odcházel, číšník nám mával.
„Dobrou noc. Mějte se!“
Zamávali jsme mu, ale on říká: „Než půjdete,
nejste Trevor Noah?
Ten komik?“
„Jo, jsem. Proč?“
„Protože…
jsem vás dostal, Trevore!
Dostal jsem vás, Trevore!“
„Cože?“
„Vy jste Ind?“ „No jasně!
Vždyť je to indická restaurace!
Dostal jsem vás, co?“
„Já to nechápu!“ „Ne?
Přišel jste a já říkám: ,To je Trevor Noah.‘
Pak jste začal mluvit s přízvukem, tak jsem to taky zkusil.
Vy jste mluvil s přízvukem a já taky.
Vy jste řekl vtip a já taky.
Líbilo se vám to?“ „Ne, nelíbilo!
Už jsem se bál, že mě zruší! Taková kravina!“
„Bylo to skvělý. Jak jste se zpotil. A ne z toho kari, co?
To byla sranda, Trevore!“
„Ne, nebyla. Kámoši se mi vysmáli.
Už jsem se bál. Proč mi to děláte?“
„Protože se vyžívám v bolesti a utrpení jiných.
Říká se tomu Schadenfreude.“
Toronto!
Byli jste úžasní. Díky, že jste přišli.
Mám vás rád! Dobrou!
Mám vás moc rád. Dobrou noc!
Překlad titulků: Anna Farrow