Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kar-tof-ler.
Kartofler.
Baby.
Må jeg høre det uden rumklang?
Jeps.
"Alle dem, der prøver..."
Lad mig høre det hele.
"Mine damer og herrer,
i det røde hjørne..."
-"Som sydafrikaner..." -Jeps.
"I det røde hjørne..."
-"Der er så mange." -"'Amerikanere."
-Jeps. -"Som amerikanere."
"Som amerikanere."
"Man må indse...
...det ikke er spørgsmål."
Der er et sted...
"Så mange..."
-"...men hvordan." -"Jeg har prøvet..."
-"Jeg må vide, at ja, det kan vi." -"Jeg ved..."
Jeps.
Hvor er alle henne? Hvorfor er der ingen?
Er jeg kommet for tidligt?
Ja, det lyder fantastisk.
Hvad så, Toronto, Canada?
Hvordan har I det?
Velkommen til showet!
Mange tak, fordi I kom!
Vi klarede det!
Åh, vi klarede det.
Det er fantastisk.
Det er alt for længe siden. Alt for længe. Men vi er tilbage.
Hvor er det godt at se jer igen.
Hvor har jeg savnet det. Jeg har savnet det så meget.
Jeg har savnet at rejse.
Jeg har savnet andres sprog og kulturer. Vi var lige i Europa. Det var fantastisk.
En drøm blev opfyldt. Jeg kom endelig til Schweiz.
En af mine drømme.
I ved måske ikke, hvorfor det var en drøm.
Min mor er en sort xhosakvinde fra Sydafrika.
Jeg voksede op i Sydafrika.
Min far er fra Schweiz. En hvid mand, ikke?
Men jeg kom aldrig til Schweiz. Da chancen kom, tog jeg ikke tiden.
Så kunne jeg ikke. Men endelig kom vi til Schweiz for første gang.
Og det var befriende.
Her er sagen.
Hele mit liv har jeg ikke følt, at min far elskede mig.
Okay?
Og nu, da jeg mødte ham i Schweiz,
tænkte jeg: "Nej. Han er bare schweizer."
Sådan er de alle sammen.
Men det var underligt.
Jeg prøvede at overraske ham.
Jeg ville overraske ham med at lære tysk. Jeg havde ikke set ham længe.
Han taler tysk, så jeg ville overraske ham.
Jeg gik på Duolingo, lærte en masse.
Jeg kom til Tyskland og øvede mig.
Så til Schweiz: "Så er det nu."
Jeg skal overraske min far.
Jeg ville banke på døren, og han ville åbne: "Trevor!"
Så ville jeg sige: "Papa, ich sprechen Deutsch!"
Han ville sige: "Hvad? Ich liebe dich!"
Sådan...
Det var stort. Alt var planlagt.
Planen virkede ikke.
Jeg ankom. Han blev overrasket. Og jeg sagde:
"Papa, ich sprechen Deutsch!"
Og han sagde: "Lad være. Nej, lad være. Nej."
At lære tysk var underligt for mig.
Jeg vil tale det, fordi det meste af min fars familie gør.
Men jeg...
Jeg har lært nogle ting om mit tysk, der ikke var så gode.
Jeg var i Tyskland for at besøge noget familie i Köln.
Smuk by. I burde se den.
Betagende sted.
Jeg var sammen med en af mine venner, Rolf.
En dag siger Rolf til mig:
"Trevor, i dag skulle vi måske spise noget tysk mad.
Vil du spise tysk mad? Ja, vi tager dig med ud."
Jeg sagde: "Det lyder fantastisk, Rolf. Hvad skal vi have?"
Han sagde: "Har du hørt om Subway?"
"Det er vist ikke tysk, Rolf."
Han sagde: "Nein. Det er bare et eksempel.
Der, hvor vi skal spise sandwicher, har man brødet og vælger pålæg."
"Ja, jeg ved, hvordan Subway virker."
"Jeg vil tage dig med til en tysk udgave. Bedre end det. Bedre.
Det bedste brød og kød. Du må prøve det."
Det var ikke løgn.
Vi kom til en sandwichbar.
Den var 50 år gammel. Alt stod på tysk. Vi gik ind.
"Nu sker det.
Det er ikke hos min far, men her kan jeg øve mig på tysk."
Rolf så på mig. "Skal jeg bestille?"
Jeg sagde: "Nej, jeg bestiller maden."
Han sagde: "Okay, så du giver?" "Nej, du giver. Jeg vil bare bestille.
Jeg skal øve mig på tysk."
Han sagde: "Måske forstår de dig ikke. Tysk kan være svæ..."
"Jeg har styr på det."
Jeg gik op til disken. Damen var så venlig.
"Guten Tag, kann ich dich helfen?" Jeg sagde: "Guten Tag!
Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön!
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!"
Og hun tissede i bukserne.
Jeg glemmer aldrig kvindens ansigtsudtryk.
Hun var rædselsslagen. Hun stirrede på mig og sagde:
"Der Schwarze Hitler!"
Det betyder "den sorte Hitler".
Ja.
Den måde, jeg lagde tryk på visse ord, mindede åbenbart om Führeren.
Jeg var knust.
Rolf syntes, det var hysterisk morsomt.
Hele vejen hjem i bilen slog han sig på låret.
"Oh mein Gott! Der Schwarze Hitler!
Trevor, forestil dig, hvis Hitler var sort.
Det havde ikke virket, vel?"
"Rolf, så sjovt er det ikke.
Jeg ville lære tysk for min familie, og jeg lyder som et uhyre."
Han sagde: "Ja, men det var sjovt. Du skulle have set dig selv.
Som om du ville invadere køddisken. Åh mein Gott! Du skulle have..."
"Rolf, det er ikke okay. Jeg lider lige nu."
Han sagde: "Slap af. Lad mig nyde min schadenfreude."
Han lærte mig et nyt ord den dag. Jeg havde aldrig hørt det før.
Schadenfreude.
Tysk ord. Schadenfreude.
Det betyder: "at få stor nydelse af andres smerte og lidelse."
En sjov detalje...
Det ord blev aldrig oversat til et andet sprog.
Gad vide hvorfor.
Sindssygt ord, ikke? Schadenfreude.
Hvem føler dog det?
Hvor de nyder andres smerte og lidelse. Hvorfor...
Men så tænkte jeg over det: "Det lyder frygteligt, men alle gør det."
Alle her i salen.
Vi oplever alle schadenfreude.
Ved I, hvornår man føler schadenfreude?
Når man kører på motorvejen. Du kører afsted, alt går fint.
Så ser du på den anden vejbane, og den er tætpakket.
Og der får du en følelse indeni.
"Jeg traf de rette valg i livet!"
Schadenfreude.
Ved I, hvad det er?
Schadenfreude indtrådte,
da sorte kvinder så en midaldrende hvid mand tude,
da Disney sagde, de ændrer Den lille havfrue.
Det er schadenfreude.
Det er noget af det sjoveste, jeg har set i mit liv.
Voksne mænd, der klynker.
"Det ødelægger min barndom!"
"De ændrede Den lille havfrue!"
"Hun ligner slet ikke den originale!"
"Slet ikke"?
Hun ligner slet ikke den originale? Slet ikke?
Intet minder dig om den originale, når du ser på hende?
Du ved godt, at det kun er hudfarven, der er ændret?
Denne del af hendes hud.
Håret er rødt, kroppen er en fisk. Det minder ikke om Den lille havfrue?
Var det det mest genkendelige i Den lille havfrue?
Ved I, hvad det er?
Schadenfreude
er det,
alle fra
Irland og Kenya
og Trinidad
og Jamaica
og Sydafrika
og Indien
følte,
da de sagde i nyhederne, at kongefamilien har dårligt nyt.
Her er det, folk ikke forstår. "Nej, griner du ad det her?"
"Ja, først og fremmest. Men...
I misforstår det." Ikke?
Kongefamilien er følsom over, at folk reagerer på deres nyhed.
De forstår ikke, det ikke er dårligt nyt.
Når de kongelige ønsker, vi har ondt af dem, er det så dårligt nyt?
De siger: "Vi beder om jeres sympati. Vi har mistet Harry og Meghan."
"Mistet dem? Er de forsvundet?"
"Nej. Jeres engelske favoritpar er nu jeres amerikanske favoritpar."
"Kongefamilien har dårligt nyt."
"Er det dårligt nyt?" "Ja, Dronningen er død." "Af hvad?"
"Mæt af dage!"
Ikke, at man ikke skal sørge, men hun var mæt af dage.
Ved I, hvor mange, der ikke er det? Men det var hun.
Hun døde som dronning. Og af alderdom.
Det betyder, man har spillet færdig. Slut. Rulleteksterne kører.
Begravet med juvelerne. Hashtag "vinder".
Skal kolonierne være kede af det? Det er deres juveler.
Afrikanerne siger: "Får vi diamanterne?" De siger: "Nej, dronningen tager dem med."
Det er da løgn.
Folk siger: "Det er ikke nu, du skal tale om hende.
Du burde ikke tale grimt om hende. Man taler ikke grimt om de døde."
Det er præcis det, man skal.
Det er det perfekte tidspunkt at tale grimt om nogen. Okay?
Er vi enige om det?
Vær rare mod hinanden, mens vi lever, og tal grimt om folk, når de dør.
Okay?
Gør det for mig.
Når jeg er død, så sig, hvad I vil om mig. Når I ser mig på gaden, så sig: "Hej."
Ved I hvorfor? Fordi jeg er væk.
Folk siger:
"Dem deroppe danser på hendes grav."
Ja, det er de lavet til. Det er derfor, de er flade.
Så folk kunne danse på dem.
Ellers havde man lavet dem skrå, så folk gled af.
Selv der vinder dronningen.
Nogle af de bedste dansere danser på hendes grav.
Forestil jer afrikanerne?
De er der bare, gør deres ting.
Så kommer irerne: "Nu er det vores tur. Gem en plads til os på graven."
Så kommer inderne: "Nu er det os."
Til sidst kommer alle fra Caribien: "Murder, she wrote".
Giv en hånd!
Noget af det bedste,
som jeg elskede,
var at se gyserfilm
og dømme folk, når de traf dumme beslutninger.
Jeg elsker det.
Jeg ser gyserfilm og venter på en dum beslutning.
Og når de dør, tænker jeg: "De fortjente det."
Det giver ikke mening. Aldrig.
Vel? Nogen bliver jagtet.
Der er en fyr i en maske, og han har en kniv.
Fyren går.
Personen løber til bilen. De taber altid nøglerne.
Død. Hvad laver du?
Hvad laver du?
Jagter nogen dig med en kniv, og du finder en bil,
så lad være at stige ind. Spild af tid.
Du skal bare løbe om på den side af bilen.
Og så venter du.
Går de den vej, går du denne vej.
De går den vej, du går den vej. Vi kan blive ved hele dagen.
Folk træffer de dummeste beslutninger i gyserfilm.
Som når folk skal gemme sig.
De skal bare gemme sig og holde kæft.
Det kan de ikke i halvanden time.
Som i A Quiet Place.
Har I set den? En af mine yndlingsfilm.
Ja? Den med rumvæsnerne, der ikke kan se noget?
De bruger ekkolokation for at finde ud af, hvor alle er.
Der er altid folk, der gemmer sig i skuret.
Bare vær stille og slap af.
Bare sid stille.
Du kunne spille Xbox lige så stille.
Men nej.
Der er altid babyen.
Der er tidspunkter, hvor man ser, monsteret giver op.
Ikke? Hvor monsteret er sådan...
Og lige da det er ved at smutte og gå sin vej,
er der den idiot, der springer op og siger:
"Jeg kan ikke klare det længere!
Kom og tag mig!"
Død. Du fortjente det.
Jeg fattede det aldrig.
Hvorfor? Du skal bare vente.
Bare bliv indenfor længe nok, og så går faren over.
Hvorfor kan du ikke det? Er det så svært at blive inde?
Og så ramte pandemien.
Så forstod jeg det udmærket.
For vi nåede alle vores bristepunkt.
Pandemien gjorde folk skøre.
Jeg troede, vi ville stå sammen. Som i de film, jeg så som barn.
Jeg troede, at hvis menneskehedens eksistens blev truet,
så ville vi droppe alle andre kampe og stå sammen for at vinde.
Ikke?
Kom virussen, ville vi være der.
Vi ville sige: "Ikke mere racisme. Ikke mere sexisme. Vi står sammen."
Vi besejrer de fjendtlige rumvæsner. Så kommer vi tilbage og siger:
"Okay, tilbage til racisme og sexisme."
Det var det, der skete i Independence Day.
Jeg voksede op med den.
Alle i verden stod sammen for at bekæmpe rumvæsnerne.
Der var ingen politik. Vi stod sammen og vandt.
Så hvad gjorde vi i virkeligheden? Vi bekæmpede hinanden og tabte.
Vi skulle være et hold. Will Smith skulle være vores helt.
Intet gik efter planen!
Gad vide, om dinosaurerne døde sådan?
Måske kunne de ikke blive enige.
Måske sagde nogen: "Der er en asteroide! Der er en asteroide på vej!"
De andre dinosaurer sagde: "Asteroider findes ikke!
Det er fup!"
Stenen ramte planeten...
Støv dækkede kloden.
Alle dinosaurerne var i panik:
"Der er støv overalt! Tag en maske på!"
Tyrannosaurus siger: "Det kan jeg ikke!"
Det mest tossede er...
Jeg troede, pandemien ville ramme Afrika hårdest.
Jeg var rædselsslagen. Jeg frygtede for kontinentet.
Hele mit liv har jeg set, at brød en virus ud, var det værst i Afrika.
Jeg husker, da den begyndte at sprede sig.
Jeg gjorde mig klar.
Mine venner hjemmefra ringede til mig.
"Trevor, ser du det, der sker med coronavirussen?"
"Ja." "Hvad tror du, der sker?"
"Mand. I er færdige."
"Os?"
"Ja. Jeg er i USA. Jeg traf de rette valg i livet."
Men det var omvendt.
Afrika klarede sig bedre end noget andet kontinent
i håndtering af sygdommen.
Det chokerede alle.
Det, der er endnu vildere, er...
Da der var ebola i Afrika,
fik nyhederne det altid til at se ud, som om det var afrikanernes skyld.
Hver gang man så nyheder, blev der altid antydet skyld
for det, der skete, ikke? Ingen medfølelse med folket.
Der stod altid en tilfældig på Sky eller BBC.
Der lå bunker af lig bag dem.
"Sarah, jeg står i Vestafrika, hvor du bag mig kan se,
at ligene efter ebola hober sig op.
Mange europæiske forskere spørger,
om disse afrikanere desværre selv er skyld i det.
De har nægtet at tage imod råd fra WHO
og forstår ikke vigtigheden af at holde afstand i disse tider.
Det lader til, de kun kan bebrejde sig selv.
Dillian Pann, BBC. Tilbage til studiet."
Jeg så det og sagde:
"Nej! Afrikanere, hvorfor gør vi det mod os selv?
Hvorfor, Afrika? Hvorfor?
Hvorfor elsker vi at gøre det?
Hvorfor elsker vi at kysse aber?
Læberne er så sexede."
Og da covid kom,
brugte afrikanerne alt, de lærte af alle virusser,
de måtte takle uden Vestens hjælp.
De klarede det bedre end de andre kontinenter.
De fik ikke æren. Alle fremstillede det som held.
Det er heldigt, at afrikanere ikke bærer nag.
Ja.
Afrikanere bærer ikke nag.
Jeg ville have givet alt for at se én afrikansk nyhedsvært:
"Godaften og velkommen til Africa News Network.
I aften dækker vi coronapandemien, der hærger den vestlige verden.
Mange afrikanske forskere spørger,
om disse mennesker ikke selv er skyld i det.
Mange af dem har nægtet at tage imod råd fra WHO
og ignorer at holde afstand.
Nogle måtte endda lære, hvordan de vasker deres hænder.
Barbarer.
Det lader til, at problemet er blevet forværret af,
at nogle ikke vil bære ansigtsmasker,
fordi 'Jeg kan ikke trække vejret igennem et stykke stof.'
Det er kendt af forskere som 'svagpisser-lunge-syndrom'.
Tilbage til dig i studiet, Chippewa."
Det gad jeg godt have set.
En af de største bivirkninger ved covid, som jeg ikke forventede,
er, hvor dumme mennesker bliver.
Hvis coronavirus gjorde én ting,
viste den, at mange af mine venner er idioter.
Alle læste på Facebook Universitet.
Alle er forskere.
Alle havde en konspirationsteori.
"Du ved, hvad der skete. Regeringen gjorde det."
"Hvad?" "Ja. Regeringen gjorde det." "Hvorfor?" "For at kontrollere os."
"Tror du, det her gav dem kontrol?
Tror du, regeringerne ønskede det her?"
Hvad tror I, giver en regering mere kontrol?
En befolkning, der tager på arbejde, tjener penge,
køber ting, de ikke har råd til, stifter gæld, går på arbejde,
gør mere for at tjene flere penge til at betale gælden for det,
de ikke havde råd til.
For at få flere penge for at arbejde til det, de ikke har brug for,
til det lån til det, de ikke ville have, for at stifte mere gæld for at få det,
og tage på det arbejde for penge...
Tror I, dét giver dem mere kontrol?
Eller at alle sidder hjemme, får gratis penge og tænker over livet?
Alle sidder hjemme og tænker:
"Hvorfor er weekenden kun to dage?"
Regeringens værste mareridt.
Konspirationsteorierne var dumme.
Hør. Jeg er ikke imod konspirationsteorier.
Vær søde at forstå det. Jeg elsker en god konspirationsteori.
Jeg mener, alle bør tro på en.
Du bør have én god konspirationsteori i dit liv.
Ja. Det holder dig vågen.
Stol ikke på alt, du får at vide.
Man skal have én.
Min personlige favorit?
Jeg tror på,
at gluten er koncentrat af hvides privilegie.
I ved, jeg har ret.
Men covid vakte latterlige konspirationsteorier.
Især fordi jeg ved, hvad der skete. Det var frustrerende.
Nej, jeg ved det.
Jeg ved, hvad der forårsagede covid.
Jeg så det komme, og jeg sagde ikke noget. Min fejl.
Det var for mange ønsker.
Vi ønskede for meget.
Jeg så det komme.
Da jeg var ung, var det noget særligt at ønske.
Det skete ikke ofte.
Kun under særlige omstændigheder
kunne man ønske.
Man måtte finde kløver med det rette antal blade.
Eller se et stjerneskud.
"Hvor?" "Der!" For sent.
Eller på din fødselsdag. De kom ud med lysene.
Og hvis du pustede alle ud, så måtte du ønske.
Hvis du ikke fik alle, døde du.
Men så ønskede folk, som de ville.
Hvis man finder en løs øjenvippe.
"Ønsk dig noget!"
Ved I, hvor mange der er på ens ansigt hele tiden?
Folk ønskede på klokken.
Ikke? "Klokken er 11.11. Ønsk dig noget!"
Det er den hver dag.
To gange om dagen her, fordi folk ikke kan lide store tal.
Man kan ikke ønske hver dag. Det er ikke en særlig lejlighed.
Folk ønskede. Overalt. Rapperne var også med.
"Jeg ville ønske, han ville." Ville hvad? Du må afslutte det.
Sådan skete covid. Alle ønskerne fandt sammen.
Og de blev opfyldt på samme tid. Det var det, vi fik.
Covid var som en nar af en lampeånd, der gav os alt, vi bad om.
Vi ønskede.
Hvor mange gned på lampen
i starten af 2020?
Ønskede løs.
"Jeg ville ønske, jeg ikke skulle på kontoret hver dag."
"Dit ønske er opfyldt."
Du ønskede, du ikke skulle på kontoret.
Du glemte at ønske, at du ikke fik kontoret hjem.
Nu sidder du der hver dag på Zoom
uden at kunne blinke, du må holde øjenkontakt.
Ja.
Finde det ene hjørne i huset, der ser ud, som om du har styr på det.
Alle ønskede.
Vi fik godt nok det, vi ønskede os.
Hvor mange forældre gned på lampen?
Ønskede løs.
"Jeg ville ønske, jeg havde mere tid med mine børn."
"Dit ønske er opfyldt."
Ja.
Mange forældre indså, at de kan lide deres børn,
fordi de kun kender dem på deltid.
Man ser dem om morgenen, sender dem afsted, putter dem.
Et fedt job.
Men pludselig var alle fanget indenfor døgnet rundt.
Det var sjovt at se forældrene skifte mening.
Det var så sjovt. Først sagde forældrene:
"I må ikke åbne skolerne!
Mine børn skal ingen steder! Jeg vil beskytte dem for enhver pris.
Jeg er en bjørnemor, og jeg beskytter mine unger, forstået?
I må ikke åbne skolerne, før virussen er væk!"
Ni måneder senere...
Der skreg de samme forældre ved døren: "Hvornår åbner de forbandede skoler?
Skal jeg være hos de børn hele dagen? Tror I, jeg er deres mor?
De burde være i skole!"
Børnene siger: "Mor, der er en ny variant."
"Hør, Timmy, på et tidspunkt må du se, om du er stærk, okay?
Dine lunger klarer det, eller også gør de ikke. Okay?
Afsted med dig, og se, om du er stærk.
Kunne Simba klare det, kan du også. Hakuna matata.
Smut, ven. Afsted."
Vi ønskede alle sammen!
Hvor mange par ønskede derude?
Gned løs på lampen.
Så hinanden i øjnene.
"For fanden, skat.
Jeg ville ønske, vi kunne være låst inde sammen hele dagen.
Jeg ville ønske, de låste os inde og smed nøglen væk.
De ting, jeg ville gøre ved dig." "Nå? Hvad ville du gøre ved mig?"
"Skat, jeg ville ønske, de sagde, vi kun måtte se hinanden hele dagen.
Hele dagen."
"Dit ønske er opfyldt."
Mange par lærte meget under pandemien.
Mange mennesker indså,
at kærlighed er betingelsesløs,
men "at kunne lide" har en tidsbegrænsning.
"Jeg elsker dig. Men jeg kan ikke lide dig mere."
Det var sjovt i starten. Det var som et pyjamasparty.
"Hold da op, hvor er det sjovt!"
Og så blev ugerne til måneder.
Måneder blev til år.
På et tidspunkt sidder man i huset
med et sløret blik,
og så hører man dem
hoste fra den anden ende.
Og man tænker: "Ja.
Åh gud, ja.
Tag dem nu, Herre.
Er deres tid inde, er den inde.
Lad din vilje ske, Jesus Kristus.
Jeg kunne godt bruge kontorpladsen."
Altså...
En af de mest triste ting ved den verden, vi lever i, er,
at vi ofte ikke har den luksus at tænke over hvorfor.
Vi ved, at ting sker.
Vi føler ting ske med os.
Men ofte tager vi os ikke tid eller har ikke tid til at bearbejde
hvorfor.
Hvorfor var vi så vrede?
Hvorfor kæmpede vi sådan mod hinanden?
Vi havde ingen medfølelse.
Vi var vores værste selv.
Hvis I spørger mig, er det, fordi...
...vi var bange.
Som mennesker er vi blevet så vant til at vide,
at vi glemmer, hvor usikkert livet er.
Vi lærer hver dag, at "vi ved".
Vi kan lide at vide, så vi tror, vi altid ved.
Hvordan er trafikken? Det ved man.
Og vejret? Det ved man.
"Det bliver regnvejr på torsdag."
Forstår I, hvilket tryllenummer det er?
Havde man for 500 år siden sagt: "Det regner på torsdag," ville folk...
Vi tager det for givet, men vi glemmer, at livet er usikkert.
Vi ved det ikke. Det viste pandemien.
Den afslørede os alle.
Jeg tror, vi skal tænke over hvorfor.
Hvorfor var vi vrede? Frustrerede?
Ikke på grund af film,
fordi vi ikke kunne tage til fester, gå i shoppingcenteret eller noget af det.
Det var, fordi vi mistede hinanden.
Jeg mistede jer. I mistede mig.
Mistede det her.
Ikke?
Det er det, folk var frustrerede over.
Og regeringerne så ud, som om de vidste det.
Det tror jeg, gjorde det værre.
De var så selvsikre, at det så ud, som om de vidste det.
De sagde "21 dage".
Enogtyve dage. Jeg glemmer aldrig det tal.
Vi spurgte ikke hvorfor.
Vel?
Vi hørte, Kina byggede et hospital til 10.000 personer på én nat.
Ingen af os spurgte: "Hvorfor?"
Vi tænkte: "Kina.
De elsker at bygge ting."
Verdenslederne var så selvsikre.
Nogle var mere skråsikre.
En af mine favoritter var Englands premierminister Boris Johnson.
Ja.
Han var interessant.
Han tog på et hospital
under pandemien,
og han krammede folk.
Helt i starten krammede han folk.
Journalister spurgte:
"Skal du egentlig kramme folk under..."
"Først og fremmest skal alle slappe af. Det er ikke en pandemi.
Se på mit hår. Ser jeg stresset ud? Slap af.
Alt er okay. Jeg kan røre folk. Vi lukker ikke. Alt er åbent.
Pubberne er åbne, fodbold er åbent. Undskyld mig, jeg skal..."
Han var væk. Han var ligeglad.
USA's præsident var mere skråsikker.
Ja. Så I ham, da han kom ud? Donald J. Trump?
Han var swag.
Han sagde: "Folkens. Vi ordner det her.
På 21 dage.
Virussen er væk på 21 dage.
Nogle siger endda 20."
Sygdommen kom og tryksparkede Trump og Boris i brystet.
Begge mænd kom på intensiv, døde næsten.
De overlevede kun, da de er statsledere. De fik den hemmelige eliksir.
Til Boris' forsvar kom han ud og lignede, han havde set Gud.
Han kom ud, afholdt en pressekonference, lukkede det hele ned.
Han kom og sagde: "Folkens, det er ikke for sjov.
Jeg har set det. England lukker ned. Fodbold er væk. Pubberne er væk.
Tag det seriøst. Jeg har prøvet det. Jeg lover, det er ikke sjovt. Jeg smutter.
Jeg kan ikke tale. Jeg må..." Og så var han væk.
Han var rædselsslagen.
Jeg forventede næsten, at coronavirus kom...
Trump derimod var pisseligeglad.
Den mand vil dø af stædighed.
Han kom ud fra hospitalet,
kunne knap få vejret, men holdt pressekonference.
Talte ikke engang. Han sagde:
"Hvis jeg kan klare det, så kan du også."
Mand.
Jeg forstår ikke, hvorfor nogen stemte på den mand.
Virkelig.
Forresten så mener jeg ikke politisk.
Det forstår jeg. Folk stemmer på den politik, de vil stemme på.
Det, jeg ikke forstår, er, hvorfor folk stemte på ham.
Det sindssyge var, at nogen stemte på ham, og så blev de skuffede over den, han var.
Det var det mest tossede.
Folk sagde: "Jeg kan ikke tro det. Tænk, at han gør det."
"Undskyld, hvad tror du ikke på?"
"Donald Trump. Seriøst?"
"Er det utroligt, han gør, hvad han altid har gjort?"
"Ja, det er utroligt. Chok..."
"Er du chokeret?"
Trump er den mindst chokerende, jeg nogensinde er stødt på.
Han er konsekvent sig selv.
Manden er en typisk skurk.
Han ligner en skurk, taler som en skurk.
Han burde være i et afsnit af Scooby-Doo.
Med det ansigt, den fremtoning?
Man ser ham for sig i rækken med mistænkte.
"Hvem tror du, det er, Scoob?"
"Det var altså ikke mig."
"Jeg gjorde intet. Jeg er uskyldig."
Og: "Jeg er uskyldig. Så uskyldig.
Nogle siger, den mest uskyldige mand nogensinde."
"Jeg tror, det er ham."
Jeg forstår det ikke.
Hvorfor stemmer man... Jeg er med, men jeg forstår det ikke.
Det, jeg forstår og har indset, er,
at i Amerika, hvis man vil vinde valget, skal man bare have en underlig stemme.
Så simpelt er det. Vil du være USA's præsident?
Få en mærkelig stemme.
Glem politik, glem ideer. Det er kedeligt.
Du kommer ud: "Her er..."
"Normalt lydende nar."
Nej.
Har du en mærkelig stemme, elsker folket det.
Der har aldrig været en præsident med en normal stemme. Ingen.
Gå så langt tilbage, du vil. Ingen talte normalt.
Gå så langt tilbage som... JFK for eksempel. Han talte ikke normalt.
Han havde en ting. Han sagde: "Spørg ikke, hvad landet kan gøre for dig,
men hvad du kan gøre for dit..." Det er ikke normalt.
Sig, hvad du vil. Det er ikke normalt.
Skulle en mand stå på McDonald's og bestille mad sådan?
"Kan jeg få en nummer et, medium med pommes frites.
Og jeg skal også have en McFlurry.
Siger du, ismaskinen er i stykker?"
Det er ikke normalt.
Ingen amerikanske præsidenter taler normalt.
Bill Clinton talte ikke normalt.
Han lød altid, som om han prøvede at forføre publikum.
"Jeg havde ikke seksuelt samkvem...
...med den kvinde."
Hvad laver du?
Ingen amerikansk præsident talte normalt.
George Bush talte ikke normalt. Han smålo altid lidt.
"Vi finder dem, der gjorde det, og så bomber vi et helt andet land.
Der fik jeg jer."
Det er ikke normalt.
Ingen amerikansk præsident talte normalt.
Barack Obama talte ikke normalt.
Det lød altid, som om hans stemme loadede.
"Som amerikanere
må vi forsøge at få
hurtigere internet."
Det er ikke normalt.
Joe Biden taler ikke normalt.
Seriøst?
Han ender med at mumle hver gang, han holder tale.
Ikke normalt. Han lyder sådan her: "Derfor er det vigtigste at forstå...
...drømmene af de bedste negere. Helt ærligt, mand.
Helt ærligt. Kom nu.
Jeg mener det.
Kom nu."
Det er ikke normalt.
Trump var den mærkeligste.
Alle de andre var forudsigelige.
Man forstod rytmen.
Med Trump vidste man det aldrig.
Hans stemmevolumen varierede.
Tryk, der ikke gav mening.
Ved I, hvor svært det var at indstille lyden for at se en tale?
Jeg måtte sidde der som en dårlig DJ hele tiden.
Man vidste ikke, hvornår det ville ske.
Han sagde: "Jeg mener, som amerikanere
må vi prøve, meget prøve, stor prøvning. Al prøven.
Jeg ved det. Det gør jeg.
Men jeg ved, og jeg tror,
hvis vi kan, kan vi,
men vi vil ikke, men vi vil, men måske. Men..."
Hvad?
Det er ikke normalt.
Derfor griner jeg, når jeg ser nyheder i Canada.
Når jeg ser nyheder her, og de siger:
"Der foregår en canadisk skandale. Justin Trudeau i endnu en skandale."
Han har de mest nuttede skandaler. Seriøst.
I forhold til amerikanske præsidenter. "Han er skandaløs."
"Er han blevet dømt for noget? Så hold kæft."
"Han er skandaløs. Han sov hjemme hos en rig mand."
Det er nuttet.
Min yndlingsskandale med Justin Trudeau
er den, hvor han rejste til Indien.
Og blev inder.
Det må være den bedste skandale nogensinde.
Jeg kan huske det.
Han havde jakkesæt på. Han rejste fra Canada.
Vinkede fra flyet. "Farvel, alle sammen."
Steg på, fløj til Indien, landede.
Dørene åbnede, han kom ud, og han var allerede halvt inder.
Han havde jakken på.
Men det var sindssygt,
at som rejsen skred frem, blev han mere indisk hver dag.
Ingen sagde, hvad der skete i nyhederne,
for canadierne gik amok.
"Det er respektløst. Hvordan kan du gøre det?"
Og han blev mere og mere indisk.
Det begyndte med toppen og så bukserne.
Hele antrækket. Så fik han hovedbeklædning.
Det bedste var, da han skulle møde indiske ledere, og de havde jakkesæt på.
Han gik til mødet, som om han var med i Baat Ban.
Man tænkte: "Hvad pokker sker der?"
Han blev så indisk, at jeg håbede på, at han ville være midt i en tale,
og så ville han pludselig sige:
"Må jeg sige, hvor stolt jeg er
over det, vi har gjort sammen?
Som canadiere og som indere
er vi..."
Jeg håbede, det ville ske.
Jeg ventede på det.
"Den største skandale nogensinde.
Han blev inder."
Det var ikke så slemt.
Jeg tror bare, han prøver for ihærdigt.
Justin Trudeau prøver for ihærdigt.
Han prøver at vise, han er medfølende. Han prøver for ihærdigt.
Det er ikke så galt. Jeg er farvet. Jeg ved, jeg er farvet.
For jeg har også lavet en Trudeau.
Jeg... Ja.
Jeg tilstår det her i aften.
Jeg har lavet en Trudeau, Canada.
Jeg har også forsøgt for ihærdigt at relatere til en gruppe.
Det gik ikke godt.
Min historie skete i Edinburgh i Skotland.
Smukt sted. Besøg det. Betagende.
Alt.
Byen emmer af historie. Folk er venlige og varme.
Byen er ikke, men folk er.
Alt er gammelt. Det elsker de at fortælle.
Overalt i Edinburgh siger folk: "Hvor gammel er broen?"
"Det ved jeg ikke." De siger: "300 år gammel."
"Nå, okay." De siger: "Den kirke, 500 år gammel.
Mød min søn, 800 år gammel."
"Han ligner en seksårig." "Skotsk håndværk."
De er skønne mennesker. Der var herligt.
Vi skulle til en comedyfestival.
Og det, jeg gør, når jeg rejser,
hvis jeg er sammen med venner, er at bruge tid sammen.
Når vi går ud eller bestiller mad, lader vi én person bestemme måltidet.
Ingen forhandling. Alle vælger en dag.
Når det bliver min dag,
så vælger jeg altid indisk mad.
Ja, jeg synes, det er verdens bedste mad.
Intet er tæt på.
Hvis du ikke er enig, kan vi slås på parkeringspladsen.
Jeg har altid elsket indisk mad.
Vi er i Edinburgh. "Hvor skal vi hen?"
"Trevor?" Jeg siger: "Indisk mad." "Hver gang?" "Ja, hver gang."
"Altid." "Hvorfor spørger du så? Hvis du ved det, så hold op."
Jeg ledte efter en restaurant.
Jeg prøver altid at finde den mest autentiske restaurant.
Jeg mener virkelig autentisk indisk.
Ikke? Så når jeg kommer et sted hen, spørger jeg folk.
"Hvor tager man hen?"
Ikke de steder, de hvide siger.
Så jeg fandt et autentisk sted.
Og det var... Jeg var så glad.
Grunden til, det skal være autentisk, bare så I forstår mig lidt...
Jeg voksede op i Sydafrika.
Man ved ikke, at Sydafrika
har en af de største indiske befolkninger uden for Indien.
Okay? En af de største indiske befolkninger uden for Indien.
Ja, Canada er nummer et nu.
Men da jeg voksede op,
havde vi den største indiske befolkning uden for Indien.
Så eksploderede Indien...
...var vi Indien.
Så tæt på var det.
Jeg var heldig at vokse op med indisk kultur.
En af mine bedste venner som barn var en indisk dreng, Theesan Pillay.
Og vi var uadskillelige.
Jeg tror ikke, I forstår. Vi hang ud hver dag.
Vi holdt frikvartererne sammen.
Vi hang ud, spiste, gjorde alt sammen. Vi havde meget til fælles.
Vi mødtes i starten af skoleåret, og vi havde så mange ting til fælles.
Han kunne lide at løbe. Det kunne jeg også.
Så...
Theesan og jeg tilbragte hver dag sammen.
Vores rutine var enkel. Vi gik til vores timer,
og vi mødtes til "pausetid".
I pausetiden spiste vi frokost. Vores frokost var meget forskellig.
For Theesan fik madpakke med fra sin mor hver eneste dag.
Jeg fik penge af min mor til at købe mad i skolens madbod.
Kantinen.
Så jeg købte mad hver dag.
For min mor kunne ikke lave mad.
Hun prøvede en gang. Jeg sagde: "Gør det aldrig igen.
Det er børnemishandling. Bare giv mig pengene."
Så jeg købte mad hver dag.
Theesan havde mad med fra sin mor.
Hver dag var måltidet curry.
Jeg ved det, fordi vi satte os sammen hver dag,
Theesan åbnede sin madkasse, han tog sin juicebrik ud,
han pakkede sin sandwich ud, som var skåret i trekanter.
Og så tog han den ud, han åbnede brødet,
så ind i det, og så skreg han så højt, han kunne.
Han skreg: "Curry!
For pokker, mor."
Hver dag.
Hver dag sad vi der og spiste hver vores mad.
Han tog juicen frem, pakkede sandwichen ud og sagde: "Curry!
For pokker, mor."
Hver eneste dag.
Uden undtagelse.
Hver dag. Curry med fårekød.
Lammecurry.
Kartoffelcurry. Alle slags curry.
Men det var curry hver dag.
"Curry!" Det var det bedste hver dag.
Nogle dage åbnede jeg ikke min frokost. Jeg sad bare der og ventede.
Han åbnede den og skreg: "Curry!"
Jeg mimede ved siden af: "For pokker, mor."
Det skete hver dag i månedsvis.
Og endelig,
endelig,
selvom jeg risikerede alt,
vendte jeg mig mod Theesan, han skreg: "Curry! For pokker, mor."
Jeg sagde: "Theesan.
Du ved, det er curry hver dag."
Han sagde: "Hvad?"
Jeg sagde: "Du får curry hver eneste dag.
Hver dag åbner du brødet.
Hver dag er du chokeret og skriger: 'Curry! For pokker, mor.'
Men du vil altid få curry."
Han sagde: "Det ved jeg, Trevor. Jeg er ikke chokeret. Jeg er bare skuffet.
Hver dag kommer jeg i skole og tænker: 'Jeg vil spise frokost.'
Og når jeg åbner den, ved jeg, hvad det er,
for vi spiste curry i aftes.
Min mor tager curryen fra i aftes og putter den i en sandwich,
så det er den curry, jeg får.
Jeg ved, når jeg kommer hjem,
skal jeg spise den curry, jeg får dagen efter.
Hver eneste dag får jeg curry.
Det er curry, og der kommer mere curry.
Jeg er inder, men det er for meget.
Jeg vil bare have noget andet, ikke?
De siger, variation er livets krydderi, ikke kun karry."
Jeg sagde: "Men, Theesan, er det dårligt?"
"Det ved jeg ikke længere. Jeg har mistet overblikket.
Her, du må få den."
Og så gav han mig sin currysandwich.
Jeg bed i den.
Og, Toronto, der er øjeblikke i livet...
...der former den, du er.
Øjeblikke, der definerer den, du bliver som voksen.
Sådan var det!
Jeg tog sandwichen i munden, tog en bid, og min mund blev levende.
Min tunge opdagede sit formål.
Jeg vidste ikke, kartofler kunne smage sådan.
Smagen sprang rundt.
Mine øjne var vidtåbne.
Jeg sagde: "Hold da op! Curry!
Tak, mor."
"Theesan, det er fantastisk. Spiser du det hver dag?"
Han sagde: "Hver eneste dag."
Jeg sagde: "Okay, lad os bytte.
Du får mine penge til madboden, og så giver du mig din curry hver dag."
Og det gjorde vi.
I troede, vi var bedste venner før, men vi blev til sjælevenner.
Ja, for vi fik begge alt det, vi drømte om.
Jeg fik et hjemmelavet måltid hver dag.
Og han startede en forretning. Theesan var i himlen.
Det var perfekt.
Siden da har jeg elsket curry.
Vi spoler årtier frem. Edinburgh, Skotland.
Ude med mine venner.
Jeg valgte et indisk sted.
Autentisk indisk. Vi kommer til stedet, og det er ægte.
Virkelig ægte. Vi går ind, og der er indisk musik, der spiller.
Indere, der spiser. Indiske kokke. Indiske tjenere. Indisk tøj på væggen.
Jeg tænkte: "Jeg er hjemme."
Vi gik ind og satte os.
Da vi satte os ned, rakte min ven Steve ud efter menuen.
Jeg sagde: "Steve. Det er okay. Jeg bestiller til alle."
Han sagde: "Ellers tak, Trevor. Jeg bestiller til mig selv, tak."
"Det handler ikke om det, Steve. Jeg foretrækker at bestille til alle.
Er det i orden?"
Han sagde: "Det er ikke nødvendigt. Jeg bestiller bare. Er det i orden?"
"Nej. Det er ikke i orden, Steve.
Det er ikke i orden.
For du siger sikkert noget, der vil ydmyge mig foran mit indiske folk. Okay?
Så du skal bare trække dig."
"Hvad kan jeg sige, der ville ydmyge dig foran indere?"
"Jeg ved det ikke, og det skal ikke ske. Bare lad mig klare det."
"Lade dig klare det?
Trevor, du skal vide, jeg har spist curry i mange år."
"Steve, ikke nu. Lad os ikke skændes. Ikke nu."
"Hvad? Hvorfor skulle jeg ydmyge dig?"
"Du behøver ikke vide hvorfor. Kom nu."
"Hvorfor? Fordi jeg er hvid?"
"Du nævnte det, ikke mig. Okay?
Jeg ville ikke nævne race. Nu er det sagt."
Hver gang jeg har hvide venner med på etnisk restaurant,
siger de noget pinligt.
Hver eneste gang. Hver gang.
Enten kan de ikke udtale retterne, eller også siger de noget pis.
"Kan jeg få den? Papadummer? Hvad kalder I dem?
Kan jeg få den, men ikke stærk?"
"Dræb dig selv!"
"Kan jeg få curryen, men ikke stærk?" "Dræb dig selv!"
Hvad skal man med curry, der ikke er stærk?
Det er pointen med curry.
Curry uden krydderierne.
Går du på en sushirestaurant og beder om at få fisken kogt?
"Ikke stærkt."
"Dine forfædre dræbte folk for krydderier! Nu vil du ikke have dem?
Hold kæft, og spis det, Steve."
Han sagde: "Trevor, jeg forstår ikke, hvor det her kommer fra.
Jeg bliver ikke pinlig. Jeg forstår curry."
"Bare lad det ligge. Jeg ordner det. Jeg forstår det bedre."
"Du er ikke mere indisk end mig."
"Undskyld, hvad?"
"Du er ikke mere indisk end mig."
Og jeg sagde: "Kuch Kuch Hota Hai".
"Hvad betyder det?" "Præcis."
"'Ikke mere indisk.'
Hold din kæft. Når tjeneren..." "Jeg holder ikke kæft."
"Hold kæft!" "Fint, bestil bare."
Tjeneren kommer.
En smuk indisk mand i sin smukke indiske dragt,
og han kommer hen.
Jeg kan se, Steve betvivler min autoritet ud ad øjenkrogen.
Så lavede jeg en Trudeau.
Jeg var lidt oppe at køre.
Jeg ville vise, det er mit folk. Jeg lod ikke tjeneren tale.
Jeg sprang op og sagde: "Godaften. Jeg bestiller til hele bordet, tak.
Kan vi få tre hvidløgsnaan? Vi skal have tre rumali rotier.
Giv os en shahi paneer, en palak paneer.
Ved du hvad? Vi skal have en rogan josh. Lam, selvfølgelig.
Kan vi også få en butterchicken til mine lyshudede venner?
Vi skal have tre samosaer og tre mango lassier at drikke.
Mange tak."
Den sad i skabet.
Jeg kunne mærke det.
Alle kunne mærke det.
De kunne mærke noget.
For bordet blev stille.
Tjeneren stirrede på mig.
Jeg troede, han var imponeret. Så indså jeg, han var forvirret.
Den indiske mand læner sig frem,
ser mig i øjnene og siger:
"Undskyld, kan du gentage det?
Jeg kunne ikke høre, hvad du sagde. Du har en accent."
Jeg tænkte: "Satans!
Han er skotsk!"
Selvfølgelig er han sko... Vi er i Skotland.
Skotsk, men inder! Det forventede jeg ikke.
Hele stedet er indisk. Indisk restaurant, indere.
Indisk tøj på væggen. Han var inder.
Skægget var indisk. Men han talte som Shrek.
Det forventede jeg ikke.
Og nu forstod han mig ikke.
Det var for meget Trudeau.
Jeg skulle ikke prøve så ihærdigt.
Men så indså jeg,
jeg ikke kunne stoppe.
Det ville være racistisk.
Så nu
så denne skotsk-indiske mand på mig.
Alle var stille, og han sagde:
"Hvis det er i orden, laddie, kan du så sige det lidt langsommere?
Jeg hørte ikke, hvad du sagde."
"Skal jeg gentage hele bestillingen?"
"Aye, meget gerne. Jeg er klar, når du er."
"Jeg tror, alle kan bestille til sig selv her ved bordet.
Jeg behøver ikke holde dem i hånden.
Alle kan bestille for sig. Så tager vi den derfra."
Steve sagde: "Jeg ville gerne, men jeg er bange for at fornærme nogen.
Jeg synes, min ven skal bestille for os. Værsgo, Trevor, sig frem.
Værsgo. Du er langt mere dannet."
Jeg sagde: "Nej, Steve. Du kan prøve. Du kan godt."
"Hvad nu, hvis jeg siger noget pinligt?
Jeg vil ikke fornærme en anden persons kultur, Trevor."
"Du kan ikke fornærme nogen. Der er ikke noget forkert svar.
Vi er alle venner. Vi glemmer hinandens fejl.
Uanset hvad der sker i dag, så glemmer vi det, okay?
Bare bestil."
Han sagde: "Nej, jeg ville gerne, men bare fortsæt, Trevor."
"Bare bestil, Steve." "Værsgo, Trevor."
"Bestil, røvhul!
Bare bestil!"
Tjeneren sagde: "I behøver ikke skændes.
Din ven er tydeligvis lidt beklemt. Bare bestil for ham."
"Ja, det er ubekvemt.
Okay, må vi få
tre rumali rotier,
tre hvidløgsnaan,
en shahi paneer, en palak paneer og en rogan josh med lam?
Vi skal også have en butterchicken..."
"Til dine lyshudede venner?"
"Til hvem som helst.
Alle kan nyde curry. De behøver ikke at være stærke.
Det er lige meget, så længe man deltager. Intet er forkert."
"Du er så forstående, Trevor."
"Ja, det er jeg."
"Kan vi også få..."
"Skal du ikke svare?"
"Nej, de kan ringe tilbage."
"Det er akavet. Bare tag din telefon. Jeg venter."
"Okay.
Hallo?
Ja, det er Trevor. Kan jeg hjælpe dig?
Ja, det er mig. Hvad vil du?
Jeg kan ikke tale nu. Kan...
Kan du sige, hvad du vil? Jeg kan ikke tale nu. Kan...
Nej, der er ikke noget galt med min stemme. Vil du...
Alt er okay. Nej, jeg er ikke blevet kidnappet.
Jeg er ikke bortført. Alt er okay.
Det er ikke en hemmelig besked. Hvad vil du?
Nej, vi kan tales ved senere.
Ja, min stemme er sådan nogle gange. Bare rolig.
Nej, jeg kender min egen stemme.
Jeg kender den også. Jeg har været mig hele livet, okay?
Okay. Vi tales ved senere. Okay, elsker også dig, mor. Hej hej."
Mest akavede måltid i mit liv.
Jeg spiste næsten ikke noget.
Jeg sad der og tænkte på mit liv.
Vi rejste os endelig for at gå.
Steve smilte bredt.
De går ud foran mig,
og mens jeg går ud, vinker tjeneren til os.
Han sagde: "Godnat, venner! Hav en god aften!"
Og vi vinker til ham. Han sagde: "Undskyld, før du går.
Er du ikke Trevor Noah?
Komikeren?"
Jeg sagde: "Jo, hvorfor?"
Han sagde: "Nej, fordi...
Jeg fik dig, Trevor!
Jeg fik dig, Trevor!"
"Vent, hvad? Er du inder?" Han sagde: "Selvfølgelig er jeg inder!
Selvfølgelig er jeg det! Stedet er indisk! Jeg fik dig!"
"Jeg forstår det ikke." "Gør du ikke?
Du kom ind. Jeg sagde: 'Det er Trevor Noah.'
Du talte med accent. Jeg tænkte: 'Det kan jeg også.'
Du brugte accent. Jeg brugte accent.
Så brugte du accent. Du laver sjov, jeg laver sjov.
Var det ikke sjovt?" "Nej, det var ikke sjovt!
Jeg troede, jeg ville blive udstødt. Seriøst?"
Han sagde: "Det er fantastisk. Du svedte så meget! Det var ikke curryen.
Det var så sjovt, Trevor!"
"Nej, mine venner grinte ad mig."
"Det ved jeg." "Hvorfor gjorde du det?"
"Fordi, Trevor, jeg nyder andres smerte og lidelse.
Schadenfreude, du ved."
Hey, Toronto!
I har været fantastiske! Mange tak, fordi I kom!
Jeg elsker jer. Godaften!
Jeg elsker jer. Godaften, alle sammen.
Tekster af: Satine von Gersdorff