Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pot-tu-ja.
Pottuja.
Vauva.
Ja seuraavaksi ilman yleisöä.
Jep.
"Kaikki, jotka yrittävät..."
Pistä täysille.
"Hyvät naiset ja herrat,
punaisessa kulmassa..."
-Eteläafrikkalaisena... -Jep.
"Punaisessa kulmassa..."
-"Olen saanut lukuisia..." -"Amerikkalaisina."
-Jep. -"Amerikkalaisina..."
"Amerikkalaisina..."
"Ymmärtäkää,
että se ei ole kysymys."
On paikka...
"Niin monta ..."
-"... vaan miten." -"Olen yrittänyt..."
-"Minun on tiedettävä, että me voimme." -"Tiedän..."
Jep.
Missä kaikki ovat? Miksi täällä ei ole ketään?
Ai, tulinko liian aikaisin?
Hyvältä kuulostaa.
Mitä kuuluu Kanadan Torontoon?
Mitä teille kuuluu?
Tervetuloa show'hun!
Kiitos, että olette täällä tänään!
Me teimme sen!
Me tosiaan teimme sen.
Uskomatonta.
Viime kerrasta on aivan liian kauan.
Liian kauan, mutta olemme palanneet.
On mahtavaa nähdä teitä taas.
Voi veljet, kuinka olenkaan kaivannut tätä.
Olen kaivannut matkustamista.
Olen kaivannut ihmisten kieliä ja kulttuureja.
Kiersimme Euroopassa, se oli upeaa.
Unelmani toteutui.
Kävin Sveitsissä ekaa kertaa.
Unelmoin siitä.
Minäpä kerron, miksi se oli minun suuri unelmani.
Äitini on musta xhosa-nainen Etelä-Afrikasta.
Kasvoin Etelä-Afrikassa.
Isäni on sveitsiläinen mies Sveitsistä. Valkoinen kaveri.
En ole päässyt käymään Sveitsissä.
Minulla ei ollut aikaa lähteä.
Sitten matkustus kiellettiin. Nyt kävin siellä,
ekaa kertaa.
Ja se oli vapauttavaa.
Koska asia on näin.
Koko elämäni,
minusta on aina tuntunut siltä, että isäni ei aidosti rakasta minua.
Nyt kun kävin tapaamassa häntä Sveitsissä,
tajusin, että hän,
on vain sveitsiläinen.
He ovat sellaisia.
Se oli hieman outoa.
Yritin yllättää hänet.
Yritin yllättää hänet opettelemalla saksaa.
Tapaamisistamme oli aikaa.
Hän puhuu saksaa ja ajattelin yllättää hänet.
Opiskelin Duolingossa oikein olan takaa.
Pääsin Saksaan ja olin harjoitellut kieltä.
Siitä itsevarmana Sveitsiin.
Olin valmis yllättämään isäni.
Aioin koputtaa oveen.
Hän avaisi oven: "Trevor!"
Sitten sanoisin: "Papa, ich sprechen Deutsch!"
Hän sanoisi: "Huh? Ich liebe dich!"
Tanssisimme.
Olin suunnitellut koko jutun.
Toisin kuitenkin kävi.
Isäni oli kyllä yllättynyt ja iloinen. Sanoin:
"Papa, ich sprechen Deutsch!"
Ja hän sanoi: "Älä tee noin."
"Ei, älä tee noin. Ei."
Saksan oppiminen on ollut outoa.
Haluan puhua saksaa, koska isäni suku puhuu sitä.
Mutta minä...
Olen saanut tietää kielitaidostani muutamia ikäviä juttuja.
Olin Saksassa,
vierailemassa sukulaisteni luona Kölnissä.
Kaunis kaupunki, käykää ihmeessä.
Upea paikka.
Ystäväni Rolf oli siellä kanssani.
Eräänä päivänä Rolf kääntyi puoleeni: "Trevor,
voisimme tänään syödä perinteisen saksalaisen aterian."
"Haluat siis syödä jotain saksalaista?"
"Selvä, me viemme sinut."
"Kuulostaa hienolta, Rolf. Mitä syömme?"
"Oletko kuullut Subwaysta?"
"Se ei ole saksalainen, Rolf."
"Nein. Haluan vain, että ymmärrät systeemin."
"Siellä on voileipiä,
und sinä valitset leivän ja täytteet."
"Tiedän, kuinka Subway toimii."
"Selvä, haluan viedä sinut saksalaiseen versioon.
"Se on parempi."
"Siellä on parasta leipää und lihaa."
Ja hän puhui totta.
Menimme erääseen voileipäbaariin.
Se oli 50 vuotta vanha.
Kaikki oli saksaksi ja tajusin:
"Tämä on tilaisuuteni!"
"Isän kanssa ei onnistunut, mutta voin tilata saksaksi."
Rolf katsoi minua: "Tilaanko sinulle?"
"Ei, minä tilaan ruoan."
"Okei, aiot siis tarjota?"
"Ei, sinä tarjoat, minä tilaan."
"Haluan harjoitella saksaa."
"Mutta he eivät ehkä ymmärrä sinua."
"Saksa on vaik..."
"Minä osaan kyllä, Rolf."
Kävelin tiskille. Rouva oli ystävällinen.
"Guten Tag, kann ich dich helfen?"
"Guten Tag!
Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön!
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!"
Myyjä paskoi housuunsa.
En koskaan unohda,
sen rouvan ilmettä.
Hän oli kauhuissaan. Hän tuijotti minua ja sanoi:
"Der Schwarze Hitler!"
Se tarkoittaa mustaa Hitleriä.
Kyllä.
Tapa, jolla taivutan sanoja,
muistuttaa ilmeisesti Führeristä.
Olin järkyttynyt.
Rolfin mielestä se oli hulvatonta.
Hän oli tikahtua nauruun kotimatkalla.
"Mein Gott!"
"Der Schwarze Hitler!"
"Trevor, mitä jos Hitler olisi ollut musta?
Se olisi vienyt jutulta pohjan."
"Rolf, se ei ole hauskaa."
"Opettelin saksaa sukuni vuoksi,
nyt kuulostan viiksivallulta."
"Niin, mutta se oli hulvatonta.
Olisitpa nähnyt itsesi.
Kuin olisit hyökännyt lihatiskille.
Mein Gott! Olisitpa nähnyt..."
"Rolf, tuo ei ole hauskaa.
Tämä on kamalaa."
"Rauhoitu, Trevor. Nautin vain schadenfreudestani."
Hän opetti minulle uuden sanan.
En ollut kuullut sitä aiemmin.
"Schadenfreude."
Saksankielinen sana. Schadenfreude.
Se tarkoittaa "suurta iloa muiden tuskasta ja kärsimyksestä".
Hauska fakta.
Sanaa ei ole koskaan käännetty.
Miksiköhän?
Hullu sana, eikö? Schadenfreude.
Miksi sellainen on?
Suurta iloa muiden tuskasta ja kärsimyksestä.
Mutta sitten ajattelin: "Se kuulostaa kauhealta, mutta,
kaikki tekevät niin."
Jokainen meistä.
Me kaikki koemme schadenfreudea.
Eikö niin?
Milloin koemme schadenfreudea?
Ajaessamme moottoritiellä.
Tie on avoin ja kaikki menee hyvin,
katsot vastaantulevien kaistaa, jossa seisotaan ruuhkassa.
Sitten tunnet jotakin sisimmässäsi.
"Tein oikeita valintoja elämässäni!"
Schadenfreude.
Ja tiedättekö mitä?
Schadenfreude on sitä, kun mustat naiset näkevät,
valkoisten äijien itkevän,
kun Disney päivitti Pientä merenneitoa.
Se on schadenfreudea.
Se oli yksi hauskimmista näkemistäni asioista.
Aikuiset miehet itkemässä:
"Tämä pilaa lapsuuteni!"
"He muuttivat Pienen merenneidon!"
"Hän ei näytä yhtään alkuperäiseltä!"
Eikö?
Eikö hän näytä yhtään alkuperäiseltä?
Eikö hänessä mikään muistuta alkuperäistä merenneitoa?
Eikö mikään? Hänestä muutettiin vain ihonväri.
Tämä osa hänen ihostaan.
Hiukset ovat punaiset, jalat pyrstöä.
Eikö se muistuta tuttua versiota?
Sekö oli Pienen merenneidon tunnistettavin osa?
Mitä schadenfreude on?
Schadenfreude,
on tunne, jota,
kaikki,
Irlannista ja Keniasta,
Trinidadista,
Jamaikalta,
Etelä-Afrikasta,
Intiasta,
tunsivat,
kun uutisissa sanottiin: "Kuningasperheellä on ikäviä uutisia."
Ihmiset eivät aina ymmärrä tätä. "Nauratko muka tuollaiselle?"
"Ensinnäkin kyllä, mutta...
Et taida ymmärtää tätä."
Kuningasperhe hermostuu, kun heidän huonoihin uutisiinsa reagoidaan.
Mutta kyse ei ole huonoista uutisista.
Kuningasperhe haluaa sääliämme,
oudoissa tilanteissa.
"Me pyydämme teitä osoittamaan myötätuntoanne."
"Olemme menettäneet Harryn ja Meghanin."
"Ovatko he siis kadonneet?"
"Eivät."
"Brittien suosikkiparista on tullut amerikkalaisten suosikkipari."
"Kuningasperheellä on huonoja uutisia."
"Huonoja uutisiako?" "Kyllä."
"Kuningatar on kuollut." "Mihin?"
Tuli tunnit täyteen!
En väitä, etteikö saisi surra,
mutta hänellä tuli tunnit täyteen.
Moniko pääsee kokemaan jotain sellaista?
Hän kuoli kuningattarena vanhuuteen.
Hän läpäisi pelin kaikki levelit.
Game over, lopputekstit.
Vei jalokivet mukanaan hautaan.
Hashtag "voitolla".
Siirtomaatko surisivat? Ne olivat meidän jalokiviämme.
Afrikka pyysi timanttejaan.
"Ei, kuningatar vie ne mukanaan."
Ihanko totta?
Ihmiset sanovat: "Nyt ei ole aika puhua hänestä."
"Et saa puhua pahaa hänestä.
Kuolleista ei saa puhua pahaa."
Ei, juuri niin pitää tehdä.
Täydellinen aika puhua paskaa on ihmisen kuoltua.
Eikö vain?
Tehdään kaikki niin.
Ollaan mukavia toisillemme nyt,
ja puhutaan paskaa kuoleman jälkeen.
Jooko?
Tehkää se vuokseni.
Kun olen kuollut, sanokaa mitä haluatte.
Kun näette minut kaduilla, moikatkaa.
Koska kun olen poissa,
ihmiset sanovat:
"Väki tanssii hänen haudallaan."
Sitä varten haudat ovat. Siksi ne ovat litteitä.
Niillä kuuluukin tanssia.
Muuten ne olisivat vinoja ja väki luisuisi alas.
Siinäkin kuningatar voittaa.
Maailman parhaat tanssijat joraavat hänen haudallaan.
Afrikkalaisia haudalla.
He ovat vain siellä jammailemassa.
Sitten tulevat irlantilaiset.
"Päästäkää meidätkin haudalle."
Sitten intialaiset: "Nyt on meidän vuoromme."
Lopuksi karibialaiset: "Murder, she wrote".
Aplodit heille!
Lempiasiani,
jota rakastin,
oli katsella kauhuelokuvia,
ja tuomita ihmisiä, kun he tekivät typeriä päätöksiä.
Se on mahtavaa.
Katson kauhua.
Odotan typeriä päätöksiä.
Kun he kuolevat: "Sinä ansaitsit tuon."
Siinä ei ole järkeä.
Ei koskaan.
Jotakuta jahdataan.
Jollain tyypillä on naamio ja veitsi.
Se tyyppi kävelee.
Uhri juoksee autolleen, sählää avainten kanssa.
Henki pois. Mitä?
Mitä ihmettä?
Jos tyyppi jahtaa sinua ja sinä pääset autolle,
älä mene sisään. Se on ajanhukkaa.
Juoksisi vain auton toiselle puolelle.
Sitten odottaisi.
Hän menee tuonne, sinä tänne.
Ja sama toiseen suuntaan.
Leikkikää hippaa koko päivä.
Kauhuelokuvissa tehdään todella typeriä päätöksiä.
Entä, kun pitäisi piiloutua?
Tarvitsisi vain piiloutua ja olla hiljaa.
Se ei onnistu leffan aikana.
Hiljainen paikka.
Yksi kaikkien aikojen suosikeistani.
Se, jossa on sokeita alieneita.
He käyttävät kaikuluotainta näkönsä sijaan.
Ihmiset piileskelevät vajassa.
Täytyy vain olla hiljaa ja rauhoittua.
Ottaa rennosti.
Voisi istua hiljaa pelaamassa Xboxia.
Ei.
Ja aina se vauva.
Ja tulee hetki, kun huomaat hirviön luovuttaneen.
Se hetki, kun hirviö sanoo...
Ja juuri kun se on lähdössä,
joku idiootti hyppää pystyyn ja huutaa:
"En kestä tätä enää!
Nappaa minut!"
Henki pois ja syystä.
En ole koskaan tajunnut sitä.
Miksi? Tarvitsee vain odottaa.
Jos vain pysyy sisällä tarpeeksi kauan, vaara katoaa.
Miksi se ei onnistu? Miksi on niin vaikeaa pysyä sisällä?
Sitten iski pandemia.
"Ahaa, nyt ymmärrän."
Jokainen murtuu jossain kohtaa.
Pandemia sai ihmiset hulluksi.
Luulin, että me lähentyisimme. Niin luulin.
Katselin lapsena elokuvia,
ja ajattelin: "Jos ihmiskunnan olemassaolo olisi uhattuna,
unohtaisimme erimielisyytemme,
ja yhdistyisimme voittaaksemme uhan.
Tiedättekö?
Ajattelin, että jos virus iskisi:
"Selvä, unohdetaan rasismi ja seksismi. Tehdään tämä yhdessä."
Ja me taistelisimme muukalaisia vastaan ja voittaisimme.
"Selvä, palataan rasismin ja seksismin pariin."
Independence Dayssa kävi juuri niin.
Sitä katselin lapsena.
Koko maailma taisteli yhdessä muukalaisia vastaan. Unohdimme,
politiikan. Olimme yhtenäisiä ja voitimme.
Entä tosielämässä? Taistelimme toisiamme vastaan ja hävisimme.
Meidän piti olla joukkue.
Will Smithin piti olla sankarimme.
Mikään ei mennyt suunnitellusti!
Käviköhän dinosauruksille samoin?
Ehkä ne eivät vain päässeet sopuun.
Ehkä jotkut varoittivat: "Asteroidi!"
"Asteroidi iskee maahan!"
Muut dinosaurukset: "Asteroideja ei ole olemassa!
Se on huijaus!"
Sitten kivi iskeytyi planeetalle.
Pöly peitti maapallon.
Dinosaurukset olivat paniikissa:
"Pölyä on kaikkialla!
Käyttäkää maskia!"
Tyrannosaurus ei pystynyt siihen.
Ja tiedättekö mitä?
Luulin, että pandemia iskisi pahiten Afrikkaan.
Olin kauhuissani.
Kauhuissani mantereeni puolesta.
Koko elämäni ajan olin nähnyt virusten iskevän,
pahiten juuri Afrikkaan.
Muistan, kun se alkoi levitä maailmassa.
Aloin valmistautua.
Ystäväni kotoa soittivat minulle.
"Trevor, näetkö, mitä koronaviruksen kanssa tapahtuu?"
"Kyllä." "Mitä luulet tapahtuvan?"
"Te tyypit olette kusessa, äijä."
"Te tyypit?" "Joo, minä olen Jenkeissä."
"Tein oikeita valintoja elämässä."
Mutta toisin kävi.
Afrikka pärjäsi paremmin kuin mikään muu maanosa,
taudin hoidossa.
Se järkytti kaikkia.
Vielä hurjempaa oli tämä.
Kun ebola levisi Afrikassa,
uutiset saivat sen näyttämään siltä, että ebola oli afrikkalaisten vika.
Uutisissa syyteltiin hienovaraisesti,
kun asiasta raportoitiin.
Inhimillisyys unohtui täysin.
Joku Skyn tai BBC:n reportteri seisoi tapahtumapaikalla,
takanaan kasa ruumiita.
"Sarah, olen täällä Länsi-Afrikassa, missä takanani näkyvä,
ebolan uhrien ruumiskasa jatkaa kasvamistaan."
"Monet eurooppalaiset tutkijat kysyvät,
voiko Afrikka valitettavasti syyttää tästä vain itseään.
He eivät ole piitanneet WHO:n neuvoista,
eivätkä ymmärrä turvavälien tärkeyttä,
tänä aikana.
Näyttää siltä, että he voivat syyttää vain itseään.
Dillian Pann, BBC. Takaisin studioon."
Katsoisin tätä ja mietin: "Ei!
Afrikkalaiset, miksi teemme tämän itsellemme?
Miksi, Afrikka?
Miksi?
Miksi teemme tämän itsellemme?
Miksi pidämme apinoiden suutelemisesta?"
"Huulesi ovat niin seksikkäät."
Kun korona saapui,
afrikkalaiset muistivat muut,
virukset, jotka kohdattiin ilman lännen apua.
He hoitivat asian paremmin kuin muut maanosat.
Toki se saatiin näyttämään hyvältä tuurilta.
Onneksi afrikkalaiset eivät ole ilkeitä.
Niin.
He eivät ole ilkeitä ihmisiä.
Olisin halunnut nähdä,
afrikkalaisen uutisankkurin:
"Hyvää iltaa ja tervetuloa Africa News Networkiin.
Tänään puhumme koronaviruspandemiasta,
joka tuhoaa länsimaita.
Afrikkalaiset tutkijat kysyvät,
onko tämä kaikki heidän omaa syytään.
Monet maat ovat jättäneet WHO:n neuvot,
täysin huomiotta turvavälien suhteen.
Joillekin on jopa pitänyt näyttää, kuinka pestä omat kätensä.
Villi-ihmisiä.
Näyttää siltä, että he ovat pahentaneet ongelmaa entisestään,
koska eivät halua käyttää maskia kasvoillaan.
Suora lainaus: 'En voi hengittää tämän kangaspalan läpi.'
Tiede tuntee tämän nimellä järkiahtaumatauti.
Takaisin studioon, Chippewa."
Sen olisin halunnut nähdä.
Koronan yllättävin sivuvaikutus oli se,
kuinka tyhmiä se ihmisistä teki.
Korona osoitti minulle sen,
kuinka moni ystävistäni on täysi idiootti.
Kaikki opiskelivat Facebookin yliopistossa.
Jokainen on tutkija.
Kaikilla oli salaliittoteoria.
"Tiedätkö mitä, tämä on valtion juttuja."
"Valtionko?" "Niin. Valtio teki tämän."
"Miksi?" "Hallitakseen meitä."
"Ja tämäkö auttoi siinä?
Luuletko, että hallitukset halusivat tätä?"
Kumpi antaa hallitukselle enemmän valtaa?
Väestö, joka menee töihin, ansaitsee rahaa,
ostaa tavaraa, johon heillä ei olisi varaa, velkaantuu,
menee töihin ansaitakseen rahaa,
jolla maksaa ostamiensa,
turhuuksien velat,
tienatakseen lisää rahaa työstään,
jotta voivat ostaa,
velaksi lisää turhia tavaroita,
joita he eivät edes tarvitse,
vain mennäkseen taas töihin...
Kumman avulla hallitaan ihmisiä? Tuon?
Vai sen, että istuu kotona,
tukirahojen turvin ja pohtii elämää?
Kaikki pohtivat kotona:
"Miksi vain kaksipäiväinen viikonloppu?"
Valtion pahin painajainen.
Salaliitot olivat typeriä.
Ja kuulkaa, en vastusta salaliittoteorioita.
Ymmärtäkää se. Itse asiassa pidän hyvistä salaliittoteorioista.
Kaikilla pitäisi olla sellainen.
Elämässäsi pitäisi olla ainakin yksi hyvä salaliittoteoria.
Sellainen pitää varuillaan.
Älä luota sokeasti kaikkeen.
Yksi hyvä teoria.
Tässä minun suosikkini.
Uskon,
että gluteeni on valkoinen etuoikeus.
Tiedätte, että olen oikeassa.
Koronaan liittyvät teoriat olivat naurettavia.
Koska tiedän, mitä tapahtui.
Se minua turhautti.
Tiedän kyllä.
Tiedän, mikä sen aiheutti.
Aavistin sen tulevan, enkä sanonut mitään. Sori.
Liikaa toiveita.
Toivoimme liikaa.
Aavistin sen.
Kun olin nuori, toivominen oli jotain erityistä.
Se oli harvinaista.
Oli oltava tietynlaiset olosuhteet,
joissa toive esitettiin.
Apila, jossa on oikea määrä lehtiä.
Tähdenlento.
"Missä?" Myöhäistä.
Tai se esitettiin syntymäpäivänä.
Kynttilät asemiin.
Jos puhalsi ne sammuksiin,
sai esittää toiveen.
Jos yksikin jäi palamaan, se siitä.
Sitten alettiin toivoa rajatta.
Ripsi poskella.
"Toivo jotain!"
Ripsiähän varisee naamalle kaiken aikaa.
Jopa aika antoi oikeuden toivoa.
"Kello on 11.11."
"Toivo jotain!"
Se on kerran päivässä.
Kaksi kertaa täällä, missä ei ole isoja numeroita.
Ei joka päivä voi toivoa, mutta ihmiset toivoivat.
Ihmiset toivoivat.
Jopa räppärit osallistuivat.
"Toivon, kunpa vain..." Toivot mitä? Sano lause loppuun!
Saimme koronan, kun toiveemme yhdistyivät.
Ne toteutuivat yhtä aikaa.
Saimme koronan.
Korona oli kusipäinen lampun henki, joka täytti kaikki toiveet.
Me toivoimme.
Kuka hieroi lamppua,
alkuvuodesta 2020?
Toivoitte kovasti:
"Kunpa minun ei tarvitsisi mennä työpaikalle joka päivä."
"Toiveesi toteutuu."
Niin, et halunnut mennä työpaikalle.
Unohdit toivoa, ettei työpaikka tulisi kotiisi.
Nyt olet jumissa,
Zoomissa joka päivä.
Olet jatkuvassa katsekontaktissa etkä voi räpytellä.
"Aivan."
Piti etsiä kotoa nurkka,
joka ei paljasta kaikkia ongelmiasi.
Kaikki toivoivat.
Ja me saimme kaiken toivomamme.
Kuinka moni vanhempi hieroi lamppua?
Esitti toiveitaan?
"Voisinpa viettää enemmän aikaa lasteni kanssa."
"Toiveesi toteutuu."
Niin.
Monet vanhemmat tajusivat pitävänsä lapsistaan,
koska tuntevat heidät vain osa-aikaisesti.
Herättävät aamulla, lähettävät kouluun, peittelevät illalla.
Aika hyvä diili.
Mutta sitten oltiinkin yhdessä sisätiloissa kellon ympäri.
Oli hauskaa katsoa vanhempien sekoavan.
Muistan, kuinka vanhemmat aluksi möykkäsivät:
"Ette avaa kouluja!
Lapseni eivät mene minnekään!
Suojelen heitä kaikin keinoin.
Olen äitikarhu ja suojelen pentujani!
Ette avaa kouluja ennen kuin virus on poissa!"
Yhdeksän kuukautta myöhemmin...
Samat vanhemmat räyhäsivät:
"Milloin nämä helvetin koulut avautuvat?
En voi olla heidän kanssaan koko ajan. Olenko minä joku äiti?
Heidän pitäisi olla koulussa!"
"Mutta äiti, uusi variantti leviää."
"Kuule, Timmy, jossain vaiheessa testaamme kestävyytesi.
Joko keuhkosi kestävät tai sitten eivät. Vai mitä, kamu?
Mene nyt ja katso kuinka käy.
Simbakin pystyi siihen. Hakuna matata.
Menehän nyt, kulta."
Me kaikki toivoimme!
Kuinka moni pariskunta toivoi?
Hankasi lamppua.
Tuijotteli silmiin.
"Ai että muija.
Toivon, että saisin lukkiutua kanssasi makkariin päiväksi.
Toivon, että joku heittäisi avaimenkin menemään.
Tekisin kaikenlaista."
"Niinkö? Mitä sinä tekisit minulle?"
"Voisimmepa olla kahdestaan joka päivä koko päivän.
Koko päivän."
"Toiveesi toteutuu."
Moni pariskunta,
oppi toisistaan paljon pandemian aikana.
Monet parit oppivat paljon pandemian aikana.
Monet tajusivat,
että rakkaus voi olla ehdotonta,
mutta tykkäämisellä on aikaraja.
"Rakastan sinua, mutta en tykkää sinusta enää."
Aluksi se oli hauskaa, kuin yökyläilyä.
"Voi luoja, tämä on niin hauskaa!"
Sitten viikot muuttuivat kuukausiksi.
Kuukaudet muuttuivat vuosiksi.
Ja jossain vaiheessa sitä istui kotona,
lasittunut ilme kasvoilla,
ja kuuli jonkun,
yskivän seinän takana.
Sitä ajatteli: "Vihdoin.
Voi kyllä, Jeesus.
Ota hänet nyt, Herra.
Hänen aikansa on koittanut, minkä sille mahtaa.
Tapahtukoon sinun tahtosi, herra Jeesus.
Tarvitsen tuon tilan toimistoksi."
Tiedättekö,
eniten minua surettaa tässä maailmassamme se,
ettei meillä useinkaan ole mahdollisuutta miettiä, miksi jokin tapahtuu.
Asioita tapahtuu.
Tunnemme meille tapahtuvat asiat.
Mutta usein,
meillä ei ole aikaa tai halua miettiä,
miksi.
Miksi olimme niin vihaisia?
Miksi riitelimme niin paljon?
Emme osoittaneet myötätuntoa.
Näytimme pahimmat puolemme.
Jos minulta kysytään, se johtui,
peloistamme.
Me ihmiset olimme niin tottuneet,
tietämään kaiken,
että unohdimme elämän epävarmuuden.
Meille toitotetaan joka päivä: "Me tiedämme".
Siihen tottuu ja luulee tietävänsä aina kaiken.
Onkohan paljon liikennettä? Tiedät sen.
Entä sää? Sama juttu.
"Torstaina sataa."
Sehän on kuin taikaa.
Jos olisit tiennyt 500 vuotta sitten,
että torstaina sataa, väki olisi...
Pidämme sitä itsestäänselvyytenä ja unohdimme,
elämän epävarmuuden.
Emme tiedä. Pandemia osoitti sen.
Niin kävi kaikille.
Siksi meidän on pohdittava kysymystä miksi.
Miksi olimme niin vihaisia?
Se ei johtunut leffoista,
eikä bileiden puutteesta,
ei shoppailusta eikä sellaisesta.
Se johtuu siitä, että menetimme toisemme.
Menetin sinut. Menetit minut.
Menetimme tämän.
Vai mitä?
Siksi ihmiset olivat turhautuneita.
Asiaa pahensi se, että hallitukset esittivät tietävänsä.
Se tosiaan pahensi asiaa.
Ne olivat itsevarmoja,
ja esittivät tietävänsä.
Tämä kestäisi 21 päivää.
21 päivää. En koskaan unohda sitä numeroa.
Emme kysyneet miksi.
Vai mitä?
Kiinassa rakennettiin sairaala 10 000 potilaalle yhdessä yössä.
Kukaan ei kysynyt: "Miksi?"
"Kiinalaisten juttuja.
Rakastavat rakentamista."
Kuinka itsevarmoja johtajat olivatkaan.
Toiset erityisen itsevarmoja.
Suosikkini oli,
Britannian pääministeri Boris Johnson.
Eikö?
Hän oli mielenkiintoinen.
Hän meni sairaalaan,
pandemian aikana,
ja halasi ihmisiä.
Hän oikeasti halasi ihmisiä.
"Pääministeri Johnson,
onko sopivaa halata tällaisena aikana..."
"Ensinnäkin rauhoittukaa. Tämä ei ole pandemia.
Katso tukkaani. Näytänkö stressaantuneelta?
Kaikki kunnossa. Kosketan ihmisiä.
Ei sulkuja, kaikki pysyy auki.
Pubit ja futis pysyvät auki.
Anteeksi, täytyy mennä..."
Ei välittänyt paskaakaan.
Amerikan presidentti oli pahempi.
Näittekö hänen esiintyvän? Donald J. Trump.
Mahtava swagi.
"Ihmiset, me hoidamme tämän,
21 päivässä.
Virus on poissa 21 päivässä.
Ehkä jopa 20 päivässä."
Tauti iski Trumpia ja Borista syvälle rintaan.
Joutuivat henkitoreissa teholle. He selvisivät ainoastaan,
koska ovat johtajia. Saivat salaista rohdosta.
Boris tuli ulos sairaalasta kuin olisi nähnyt Jeesuksen.
Hän tuli sairaalasta, piti puheen,
ja pisti koko maan kiinni.
Hän oli tuskin pukeissa. "Tämä ei ole vitsi.
Koin sen itse. Koko maa suljetaan.
Unohtakaa pubit ja futis.
Nyt on tosi kyseessä, koin se itse.
Tämä ei ole kiva tauti. Täytyy mennä.
En pysty puhumaan, pitää mennä." Sinne meni.
Hän oli kauhuissaan.
Odotin koronaviruksen ilmestyvän nurkan takaa.
Trump taas ei välittänyt paskaakaan.
Itsepäisyys tappaa hänet.
Hän tuli sairaalasta,
hengitti vaivoin, mutta piti lehdistötilaisuuden.
Hän haukkoi vain henkeään.
"Jos minä pystyn siihen,
sinäkin pystyt."
Jestas.
En tajua, miten kukaan äänesti häntä.
En ymmärrä sitä.
Ja muuten,
en tarkoita poliittisesti.
Ihmiset äänestävät politiikan puolesta, sen ymmärrän.
En ymmärrä, miksi ihmiset äänestivät juuri häntä.
Ja vielä hullumpaa, jotkut äänestivät häntä,
ja olivat sitten pettyneitä häneen.
Täysin käsittämätöntä.
"En voi uskoa hänen toimintaansa.
En vain voi uskoa sitä."
"Siis et voi uskoa mihin?"
"Trump on outo tyyppi."
"Hän toimii juuri niin kuin on aina toiminut."
"En usko tätä, järkytyin..."
"Oletko järkyttynyt?"
Trump on maailman vähiten järkyttävä ihminen.
Hän on johdonmukaisesti oma itsensä.
Se tyyppi on kliseinen konna.
Näyttää konnalta, puhuu kuin konna.
Kuin olisi karannut Scooby-Doon jaksosta.
Naama ja tyyli sopivat siihen.
Hän seisoo rivissä, kun roistoa etsitään.
"Kuka sen teki, Scoob?"
"En minä, se on varmaa.
En tehnyt mitään. Olen syytön."
Ja Trump: "Olen syytön, täysin syytön.
Jotkut sanovat, viattomin mies, joka on koskaan elänyt."
"Joo, se on tuo tyyppi."
En tajua sitä.
Miksi kukaan äänestää...
Tajuan sen, mutta en ymmärrä sitä.
Koska olen tajunnut,
että Yhdysvalloissa,
vaalit voittaa se, jolla on outo ääni.
Yksinkertaista. Haluatko olla Yhdysvaltain presidentti?
Outo ääni riittää.
Unohda politiikka ja tuoreet ideat, tylsää.
"Tässä ovat minun..."
"Liian normaali ääni."
Ei.
Väki rakastaa outoa ääntä.
Yhdelläkään USA:n presidentillä ei,
ole ollut normaalia puheääntä.
Miettikää vaikka, kukaan ei puhunut normaalisti.
Miettikää vaikka JFK:tä.
Ei normaalia ääntä.
"Älä kysy, mitä maasi voi tehdä puolestasi,
kysy, mitä voit tehdä..." Ei ole normaalia.
En välitä siitä, mitä kukaan sanoo.
Tilasiko hän muka McDonaldsissa,
ruokaa sillä äänellä?
"Saisinko ykkösen, normaalikokoisena ja ranskalaisilla?
Ja yksi McFlurry myös, kiitos.
Miten niin jäätelökone on rikki?"
Se ei ole normaalia.
Yksikään presidentti ei puhunut normaalisti.
Ei myöskään Bill Clinton.
Hän kuulosti siltä, että yritti vietellä yleisöä.
Tiedättekö?
"Minulla ei ollut seksisuhdetta,
sen naisen kanssa."
Mitä ihmettä?
Kaikki presidentit puhuivat oudosti.
George Bush puhui oudosti.
Hän hihitteli oudosti.
"Löydämme kyllä tekijät,
ja sitten pommitamme täysin eri maata."
"Menin halpaan..."
Se ei ole normaalia.
Kukaan presidenteistä ei puhunut normaalisti.
Ei Barack Obamakaan.
Hänen äänensä kuulosti puskuroidulta.
"Amerikkalaisina,
meidän on yritettävä saada,
nopeampi Internet."
Se ei ole normaalia.
Joe Biden ei puhu normaalisti.
Ihan totta.
Hänen puheensa puuroutuu mutinaksi hänen puhuessaan.
Se ei ole normaalia. Hän sanoo:
"Siksi tärkein asia ymmärtää...
...suurimmat unelmat." Ihan totta.
"Älkää viitsikö, pyydän.
Tarkoitan sitä.
Älkää viitsikö."
Se ei ole normaalia.
Trump oli kuitenkin kaikista oudoin.
Muut presidentit olivat ennalta-arvattavia.
Tiesimme, mitä odottaa.
Trumpista ei koskaan tiennyt.
Välillä hän huusi, välillä mumisi.
Voimakkuus vaihteli oudosti.
Yritä siinä sitten säätää telkkarin ääntä,
puhetta katsoessasi.
Istuin sohvalla kuin huono DJ koko puheen ajan.
Hänen puhettaan oli mahdoton ennustaa.
"Uskon, että me amerikkalaisina,
yritämme ja aivan valtavasti kaiken aikaa.
Kaikki yrittävät.
Tiedän sen. Minä tiedän.
Mutta tiedän ja uskon,
jos voimme ja mehän voimme,
mutta me emme, paitsi ehkä, mutta..."
Mitä?
Se ei ole normaalia.
Siksi nauran aina, kun katson uutisia Kanadassa.
Aina, kun katson Kanadassa uutisia:
"Kanadaa on kohdannut skandaali.
Justin Trudeau sekoilee taas."
Hänellä on suloisia skandaaleja. Oletteko tosissanne?
Verrattuna Amerikan presidentteihin hänkö muka holtiton?
"Onko häntä tuomittu mistään? Pää kiinni sitten."
"Hän on holtiton."
"Hän nukkui rikkaan miehen kodissa."
Onpa suloista.
Suosikkini Justin Trudeaun skandaaleista,
on hänen matkansa Intiaan.
Siellä hänestä tuli intialainen.
Se on yksi maailmanhistorian suurimmista skandaaleista.
Muistan sen julkitulon.
Hän lähti Kanadasta puku päällä.
Vilkutti koneesta hyvästit koneesta.
Lensi Intiaan ja laskeutui.
Ovet avautuivat, hän tuli ulos ja oli jo puoliksi intialainen.
Hänellä oli takki.
Mutta hulluinta oli se,
että matkan edetessä hänestä tuli aina vain intialaisempi,
päivä päivältä.
Hänelle ei kerrottu uutisoinnista Kanadassa.
Kanadalaiset sekosivat.
"Epäkunnioittavaa! Kuinka voit tehdä näin?"
Mutta hänestä tuli aina vain intialaisempi.
Se alkoi yläosasta ja jatkui housuihin.
Kokonainen asu päähinettä myöten.
Sitten hän tapasi intialaisia arvohenkilöitä,
joilla oli puvut.
Hän meni kokoukseen,
kuin matkalla Bollywoodin.
"Mitä hittoa?"
Hänestä oli tullut niin intialainen,
että toivoin sen kuuluvan,
myös hänen puheessaan.
"Haluan kertoa, kuinka ylpeä olen,
työstä, jota olemme tehneet yhdessä.
Kanadalaisina ja intialaisina,
me..."
Toivoin niin tapahtuvan.
Odotin sitä.
"Kaikkien aikojen suurin skandaali.
Hänestä tuli intialainen."
Ei se niin kamalaa ollut.
Uskon, että hän vain yrittää liikaa.
Justin Trudeau yrittää liian kovasti.
Yrittää liian kovasti osoittaa olevansa myötätuntoinen.
Vaikka olenkin puolueellinen.
Tiedän sen.
Koska minäkin olen tehnyt Justinit.
Kyllä.
Tunnustan sen tässä ja nyt.
Minäkin olen tehnyt Justinit, Kanada.
Olen yrittänyt liikaa luoda yhteyden erääseen ihmisryhmään.
Se ei sujunut hyvin.
Se tapahtui Edinburghissa, Skotlannissa.
Upea paikka, käykää ihmeessä.
Kaikki on upeaa.
Kiinnostava historia.
Ihmiset ovat mukavia ja lämpimiä.
Paikka ei ole, mutta ihmiset ovat.
Kaikki on vanhaa, ja he kertovat sen.
Edinburghissa ihmiset sanovat:
"Arvaa, kuinka vanha silta on?"
"En tiedä." "Kolmesataa vuotta."
"Selvä." "Tuo kirkko on 500 vuotta vanha."
"Tässä poikani, 800-vuotias."
"Vai kuusi?" "Skotlantilaista laatua."
Ihania ihmisiä, viihdyin siellä.
Olimme siellä komediafestivaaleilla.
Ja...
Aina matkustaessani,
yhdessä ystävieni kanssa,
vietämme aikaa yhdessä.
Tilaamme ruokaa tai käymme syömässä ulkona,
ja yksi henkilö saa valita aterian.
Jokainen valitsee vuorollaan.
Kun minun päiväni koittaa,
valitsen jatkuvasti intialaista ruokaa.
Se on mielestäni maailman parasta ruokaa.
Ylivoimaisesti.
Jos et ole samaa mieltä, selvitetään asia parkkipaikalla.
Rakastan intialaista ruokaa.
Olen Edinburghissa. "Minne mennään?"
Halusin intialaista ruokaa. "Aina sama!" "Kyllä, joka kerta."
"Aina samaa." "Miksi kyselet?"
"Tiedät jo, lakkaa kyselemästä."
Ja minä etsin parasta paikkaa.
Yritän aina löytää aidon intialaisen ravintolan.
Tarkoitan nyt todella aitoa intialaista ravintolaa.
Kyselen yleensä neuvoja paikallisilta.
"Missä käyt syömässä?"
En luota valkoisten suorituksiin.
Löysin aidon ravintolan.
Olin onnellinen.
Ja syy, miksi sen piti olla aito,
jotta opitte tuntemaan minua...
Kasvoin Etelä-Afrikassa.
Monet eivät ehkä tiedä, että Etelä-Afrikassa,
asuu valtava määrä intialaisia.
Yksi suurimmista intialaisista populaatioista Intian ulkopuolella.
Kanada on nyt ykkönen.
Minun lapsuudessani,
meillä oli eniten intialaisia maailmassa Intian ulkopuolella.
Jos Intia räjähtäisi,
me olisimme Intia.
Se oli lähellä.
Kasvoin siis intialaisen kulttuurin ympäröimänä.
Yksi parhaista lapsuudenystävistäni,
oli intialainen poika, Theesan Pillay.
Olimme kuin paita ja peppu.
Olimme joka päivä yhdessä.
Vietimme välitunnit yhdessä.
Söimme, teimme kaiken yhdessä.
Olimme samanlaisia.
Tapasimme lukuvuoden alussa.
Meillä oli paljon yhteistä.
Me molemmat pidimme juoksemisesta.
Joten...
Theesan ja minä olimme joka päivä yhdessä.
Meillä oli rituaali. Kävimme tunneilla,
ja tapasimme lounasaikaan.
Istuimme ja söimme lounasta.
Lounaamme olivat hyvin erilaisia.
Theesanin äiti pakkasi hänelle lounaan joka päivä.
Minä sain äidiltäni rahaa ostaakseni ruuan,
koulun kahvilasta.
Ruokalasta.
Ostin siis joka päivä lounaani.
Äitini ei osannut kokata.
Hän yritti kerran. "Älä tee noin enää koskaan."
"Tämä on kaltoinkohtelua. Anna vain rahat."
Ostin siis lounaani.
Theesanilla oli joka päivä kotiruokaa.
Ja se oli aina currya.
Tiedän tämän,
koska joka päivä istuimme syömään.
Theesan avasi eväsrasiansa,
otti pillimehunsa,
ja avasi leipäpakettinsa.
Hän otti sen esiin,
avasi leivän,
katsoi sisälle ja huusi kurkkunsa pohjasta:
"Currya!"
"Hiton äiskä."
Joka päivä.
Istuimme lounaalle joka päivä ruokinemme.
Hän otti leivän, katsoi leivän sisään,
ja huusi: "Currya!"
"Hiton äiskä."
Joka ikinen päivä.
Ihan aina.
Joka päivä. Lammascurrya.
Karitsacurrya.
Perunacurrya. Kaikki mahdolliset curryt.
Currya joka ikinen päivä.
"Currya!" Se oli päiväni kohokohta.
Välillä en syönyt, koska pelkäsin jääväni siitä paitsi.
Istuin vain odottamassa.
Ja hän avasi leivän ja huusi: "Currya!"
Ja minä kuiskasin: "Hiton äiskä."
Näin tapahtui joka päivä kuukausien ajan.
Sitten lopulta,
lopulta,
vaaransin ystävyytemme.
Käännyn Theesanin puoleen, kun hän huusi: "Currya!"
"Hiton äiskä."
"Theesan".
"Saat currya joka päivä."
Hän kysyi: "Mitä?"
"Saat currya joka ikinen päivä.
Joka päivä avaat leivän,
ja olet järkyttynyt: 'Currya! Hiton äiti.'
Mutta se on aina currya."
Hän sanoi: "Tiedän, Trevor. Minä tiedän."
"En ole järkyttynyt. Olen vain pettynyt.
Koska joka ikinen päivä tulen kouluun,
ja sitten tulee lounaan aika.
Avaan rasian ja tiedän mitä siellä on,
koska illalla söimme currya.
Sitten äitini ottaa eilisen curryn,
ja täyttää leipäni sillä.
Sitten syön sitä currya.
Kun menen illalla kotiin,
syön currya, jonka tiedän olevani huomenna lounaani.
Syön joka päivä currya.
Currya ja aina vain lisää currya.
Olen intialainen, mutta tämä on liikaa.
Haluan vain jotain erilaista.
Vaihtelu on elämän mauste, ei vain curry."
"Onko se siis pahaa?"
"En edes tiedä enää."
"Olen menettänyt näkökulmani.
Tässä, sinä saat sen."
Ja hän antoi minulle curryvoileipänsä.
Otin haukun.
Ja Toronto, elämässä tulee hetkiä,
jotka muuttavat koko elämän.
Hetkiä, jotka määrittelevät identiteetin.
Tämä oli sellainen.
Laitoin voileivän suuhuni,
otin haukun ja suuni heräsi eloon.
Kieleni löysi tarkoituksensa.
Perunoidenkin maku oli uskomaton.
Maut tanssivat suussani.
Silmäni avautuivat.
Huusin: "Currya!"
"Kiitos, äiskä."
"Tämä on mieletöntä. Syötkö tätä joka päivä?"
"Joka hemmetin päivä."
"Okei, vaihdetaan."
"Annan sinulle lounasrahani,
ja sinä annat minulle currysi.
Ja niin me teimme.
Luulitte meidän olevan hyviä ystäviä.
Meistä tuli sielunkumppaneita.
Saimme molemmat kaiken, mistä haaveilimme.
Sain syödä kotiruokaa joka ikinen päivä,
ja intialainen kaverini sai perustaa yrityksen.
Se oli täydellistä.
Siksi rakastan currya.
Pikakelataan taas Edinburghiin, Skotlantiin.
Menemme syömään.
Valitsen intialaisen.
Aidon intialaisen, joka on mahtava.
Se on upea, siellä soi intialainen musiikki.
Intialaisia asiakkaita ja kokkeja,
intialaiset tarjoilijat ja sisustus.
"Mahtavaa. Olen tullut kotiin."
Menimme ja istuuduimme.
Kun istuimme, yksi ystävistäni, Steve,
alkaa tutkia ruokalistaa. Sanon: "Steve.
Anna olla, minä tilaan kaikille."
"Ei tarvitse, Trevor. Tilaan itse, kiitos."
"Ei ole kyse siitä, Steve.
Haluan vain tilata meille kaikille.
Sopiiko se?"
"En ymmärrä, miksi se on välttämätöntä.
Minä tilaan itse. Sopiihan se?"
"Ei sovi, Steve.
Ei kuule sovi.
Sanoisit luultavasti jotain, mikä nolaisi minut,
oman kansani edessä,
joten anna minun hoitaa tämä."
"Kuinka minä voisin muka nolata sinut,
intialaisten edessä?"
"En tiedä, enkä haluakaan tietää.
Anna minun hoitaa tämä."
"Antaa sinun hoitaa?
Trevor, olen syönyt currya monta vuotta."
"Steve, nyt ei aika riidellä tästä."
"Mitä tarkoitat? Miksi nolaisin sinut?"
"Sinun ei tarvitse tietää miksi."
"Ai koska olen valkoinen?"
"Sinä sanoit sen, en minä.
En halunnut keskustella rodusta.
Puhutaan siitä sitten."
Kun vien valkoiset ystäväni etniseen ravintolaan,
he sanovat aina jotain noloa.
Joka ikinen kerta.
Eivät osaa lausua ruuan nimeä,
tai jotain muuta paskaa.
"Saisinko noita papadumeja?"
"Mitä nämä ovat?"
"Ottaisin tämän ilman mausteita."
"Tapa itsesi!"
"Saisinko curryn ilman mausteita?" "Tapa itsesi!"
Kuinka sellainen on edes mahdollista?
Se on curryn idea.
Currya ilman mausteita.
Pyydättekö sushiravintolassa kalan kevyesti keitettynä?
"En halua mausteita."
"Esi-isäsi tappoivat saadakseen mausteita,
etkä halua mausteita?
Ole hiljaa ja syö mausteesi, Steve."
"Trevor, en ymmärrä, miksi hermostut noin.
En aio nolata sinua. Tunnen curryni."
"Anna nyt olla, minä tilaan."
"Ymmärrän tämän paremmin."
"Et ole intialaisempi kuin minä."
"Siis mitä?"
"Et ole intialaisempi kuin minä."
Ja minä sanoin: "Kuch Kuch Hota Hai."
"Mitä hittoa tuo oli?" "Aivan."
"Enkö muka ole intialaisempi?"
"Ole hiljaa, kun tarjoilija tulee." "Enpäs ole."
"Oletpas!" "Selvä, tilaa sitten."
Tarjoilija tuli.
Kaunis intialainen mies kauniissa asussaan,
tuli luoksemme.
Näin Steven kyseenalaistavan,
auktoriteettini.
Silloin tein Justinit.
Olin liian innoissani.
Halusin osoittaa kuuluvani heihin.
Tarjoilija ei ehtinyt puhua.
Aloin tykittää: "Hyvää iltaa.
Minä tilaan koko pöydälle, kiitos.
Voisimmeko saada kolme valkosipulinaania?
Otamme kolme rumali rotia.
Yksi shahi paneer ja yksi palak paneer.
Sitten rogan josh. Karitsaa tietenkin.
Saisimmeko voikanaa valkoisille ystävilleni?
Ja sitten kolme samosaa,
ja kolme mangolassia kyytipojaksi.
Paljon kiitoksia."
Olin mieletön.
Tunsin sen.
Kaikki tunsivat sen.
He tunsivat jotakin.
Tuli aivan hiljaista.
Tarjoilija vain tuijotti.
Luulin, että hän oli vaikuttunut. Sitten tajusin, että hän oli hämmentynyt.
Intialainen tarjoilija nojasi puoleeni,
katsoi minua silmiin ja sanoi:
"Sir, voisitteko toistaa tuon?
En kuullut, mitä sanoitte. Puhutte aksentilla."
"Voi paska!
Hän on skotlantilainen!"
Tietenkin, olemme Skotlannissa.
Hän oli juuriltaan intialainen. Yllätyin.
Koko paikka oli intialainen asiakkaita myöten.
Ja tarjoilija oli intialainen.
Parta oli intialainen, mutta suu Shrekin.
En odottanut sitä.
Hän ei ymmärtänyt minua.
Koska minä tein Justinit.
Yritin aivan liikaa.
Mutta sitten tajusin,
etten voinut lopettaa,
koska se olisi rasistista.
Joten,
skotlantilaisintialainen mies katsoi minua.
Kaikki olivat hiljaa.
"Jos et pistä pahitteeksi, antaisitko tilauksen hieman hitaammin?
En kuullut, mitä sanoit."
"Haluatko minun tekevän tilauksen uudelleen?"
"Jos et pane pahaksesi. Olen valmis, kun sinä olet."
"Kuule, jokainen voi tilata oman ruokansa.
Ei minun tarvitse opastaa heitä.
Jokainen voi tilata erikseen.
Edetään siis niin."
Steve: "Kunpa voisinkin,
mutta pelkään loukkaavani jotakuta.
Mielestäni ystäväni pitäisi tilata meille. Ole hyvä, Trevor.
Olet paljon sivistyneempi kuin minä."
Sanoin: "Ei, Steve, tilaa sinä vain itse.
Tiedät, mitä haluat."
"Mutta entä jos sanon jotain noloa?
En halua loukata heidän kulttuuriaan, Trevor."
"Et voi loukata ketään. Kaikki menee hyvin.
Olemme ystäviä.
Annamme virheet anteeksi.
Unohdetaan muutenkin kaikki tämänpäiväinen.
Tilaa nyt vain."
"Kunpa voisinkin, mutta tilaa sinä, Trevor."
"Ei, tilaa vain, Steve." "Ei, Trevor."
"Tilaa nyt paskiainen!"
"Tilaa!"
Tarjoilija: "Hei, teidän ei tarvitse taistella keskenänne.
Ystävälläsi on epämukava olo.
Tilaa sinä hänelle."
"Niin, tämä on hyvin epämukavaa."
"Okei, saisimmeko,
kolme rumali rotia,
kolme valkosipulinaania,
shahi paneer ja palak paneer.
Sitten vielä rogan josh karitsasta.
Ja vielä yksi voikana..."
"Valkoihoisille ystävillesikö?"
"Kenelle tahansa.
Ei kaiken ruuan tarvitse olla mausteista.
Sillä ei ole väliä, kunhan osallistut.
Ei ole väärää tapaa."
"Olet niin ymmärtäväinen, Trevor."
"Niin olen."
"Ja saisimmeko vielä..."
"Etkö aio vastata?"
"Ei, soittakoot myöhemmin."
"Tämä on noloa. Vastaa puhelimeesi. Minä odotan."
"Okei."
"Haloo?
Kyllä, Trevor tässä. Kuinka voin auttaa?
Ei, juuri se sama. Mene asiaan.
En voi puhua juuri nyt.
Kerro, mitä haluat. En voi nyt oikein puhua.
Ei, äänessäni ei ole mitään vikaa.
Kaikki on hyvin. Ei, minua ei ole siepattu.
Minua ei ole siepattu, kaikki hyvin.
Tämä ei ole salainen viesti. Kerro, mitä haluat.
Puhutaan sitten myöhemmin.
Ääneni on joskus tällainen. Älä huoli.
Kyllä se olen minä, ja tunnen ääneni.
Tunnen ääneni.
Olen ollut itseni koko elämäni.
Puhutaan myöhemmin.
Okei. Minäkin sinua, äiskä. Hei hei."
Elämäni kiusallisin ateria.
En saanut syödyksi.
Istuin siellä pohtimassa elämääni.
Lopulta teimme lähtöä.
Stevellä oli hymy korvissa.
Muut kävelivät ulos edelläni,
ja kun lähdin ravintolasta, tarjoilija vilkutti meille.
"Hauskaa iltaa teille kaikille!
Me vilkutimme hänelle. "Anteeksi, ennen kuin lähdette...
Etkö olekin Trevor Noah?
Se koomikko?"
"Joo, miksi kysyt?"
"Ei, sinä vain,
menit lankaan, Trevor!
Menit lankaan, Trevor!"
"Hetkinen, mitä?"
"Oletko intialainen?" "Tietysti olen intialainen!
Tietysti! Koko paikka on intialainen!
Menit lankaan!"
"En ymmärrä." "Etkö ymmärrä?
Kävelit sisään. Katsokaa, Trevor Noah tulee.
Sitten aloit puhua aksentilla. Minä tein samoin.
Me molemmat puhuimme aksentilla.
Puhuimme aksentilla ja vitsailimme.
Piditkö vitsistä?" "En todellakaan!
Häpesin silmät päästäni. Näitkö mitä tapahtui?"
"Se oli mahtavaa. Olit hiestä märkänä, eikä se johtunut currysta.
Se oli hauskaa, Trevor!"
"Eipäs. Ystäväni nauroivat minulle."
"Tiedän." "Se oli kamalaa! Miksi teit niin?"
"Koska iloitsen suuresti muiden tuskasta ja kärsimyksestä.
Se on schadenfreudea."
Kiitos, Toronto!
Olette olleet mahtavia. Kiitos, että tulitte!
Olette upeita. Hyvää yötä!
Tekstitys: Saara Patiris