Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏פו-טיי-טוז.
‏פוטייטוז.
‏בייבי.
‏אפשר לשמוע לרגע בלי הרמקולים של הקהל?
‏יאפ.
‏"כל אלו המנסים..."
‏טוב, תפעילו הכול.
‏"גבירותיי ורבותיי,
‏בפינה האדומה..."
‏"בתור דרום אפריקאי..." ‏-יאפ.
‏"בפינה האדומה..."
‏"קיבלתי המון מהם..." ‏-"'אמריקאים".
‏יאפ. ‏-"בתור אמריקאים...".
‏"'בתור אמריקאים...".
‏"אתם צריכים להבין...
‏זו לא שאלה".
‏"יש מקום..."
‏"כל כך הרבה..."
‏"...אלא יותר איך". ‏-"ניסיתי..."
‏"אני חייב לדעת שכן, אנחנו מסוגלים". ‏-"אני יודע..."
‏יאפ.
‏איפה כולם? למה אין פה אנשים?
‏מה זאת אומרת, הקדמתי?
‏כן, זה נשמע מדהים.
‏טרוור נואה: הלוואי שהיית
‏מה קורה, טורונטו, קנדה?
‏מה שלום כולם?
‏ברוכים הבאים למופע!
‏ברוכים הבאים למופע! תודה רבה שבאתם!
‏הצלחנו!
‏הצלחנו.
‏זה ממש מדהים.
‏כמה זמן. עבר יותר מדי זמן.
‏יותר מדי. אבל חזרנו.
‏ומעולה לראות את כולכם שוב.
‏התגעגעתי לזה. ממש התגעגעתי לזה.
‏התגעגעתי לנסיעות בעולם.
‏התגעגעתי לשפות ותרבויות של אנשים.
‏היינו גם באירופה. היה מדהים.
‏הגשמתי חלום.
‏הגעתי לשווייץ בפעם הראשונה.
‏אחד מהחלומות שלי.
‏אם לא ידעתם את זה עליי, ‏אומר לכם למה זה היה חלום כל כך גדול.
‏אימא שלי שחורה, משבט הקוסה, מדרום אפריקה.
‏גדלתי בדרום אפריקה, טוב?
‏אבא שלי הוא שוויצרי משווייץ. לבן, טוב?
‏מעולם לא יצא לי להגיע לשווייץ.
‏וכשצצה הזדמנות, לא פיניתי זמן.
‏אחרי זה לא יכולתי לנסוע. ‏וסוף סוף עכשיו, הגענו לשווייץ
‏בפעם הראשונה.
‏וזה היה משחרר.
‏כי הינה הקטע.
‏כל החיים שלי,
‏תמיד הרגשתי שאבא שלי לא באמת אוהב אותי.
‏טוב?
‏ועכשיו, אחרי שפגשתי אותו בשווייץ,
‏קלטתי, "לא".
‏"הוא פשוט שוויצרי".
‏כולם ככה שם.
‏אבל זה היה קצת מוזר.
‏ניסיתי להפתיע אותו.
‏ניסיתי ללמוד גרמנית כדי להפתיע אותו.
‏לא התראינו מזמן.
‏הוא מדבר גרמנית, ‏אז חשבתי להפתיע אותו בנסיעה.
‏התחברתי לדואולינגו, למדתי.
‏הגעתי לגרמניה. התאמנתי על הכול.
‏הגעתי לשווייץ, אמרתי, "זהו זה".
‏הייתי מוכן, "אפתיע את אבא שלי".
‏תכננתי להגיע לבית, לנקוש.
‏הוא יפתח, מופתע, "טרבור!"
‏ואז אומר, "פאפא, איך ספרכן דויטש!"
‏והוא יגיד, "הא? איך ליבה דיך!"
‏ואז...
‏היה אמור להיות קטע שלם. תכננתי הכול.
‏זה לא יצא כמו שתכננתי.
‏הגעתי. הוא הופתע. ‏הוא שמח. אבל מיד כשדיברתי,
‏אמרתי, "פאפא, איך ספרכה דויטש!"
‏והוא אמר, "אל תעשה את זה".
‏"לא, אל תעשה את זה. לא".
‏למידת גרמנית היה מסע מוזר בשבילי.
‏אני רוצה לדבר גרמנית ‏כי רוב המשפחה שלי דוברת אותה מצד אבא שלי.
‏אבל אני...
‏הבנתי כמה דברים ‏על הגרמנית שלי שלא היו סבבה.
‏הייתי בגרמניה,
‏ביקרתי בני משפחה מורחבת במקום בשם קלן.
‏עיר יפהפייה. אם לא הייתם, כדאי לכם.
‏מקום מדהים.
‏ואחד מהחברים שלי, רולף, היה איתי בעיר.
‏אז יום אחד רולף אמר לי, "טרבור,
‏"אולי היום נאכל ארוחה גרמנית מסורתית, כן?
‏"רוצה לאכול משהו גרמני מסורתי?
‏"כן, ניקח אותך, טוב?"
‏אמרתי, "נשמע מדהים, רולף. מה נאכל?"
‏הוא אמר, "שמעת על סאבוויי?"
‏"לא נראה לי שזה גרמני, רולף".
‏הוא אמר, "ניין. ‏רק שאלתי אם אתה מבין את הרשת.
‏"כן? איפה שאוכלים את הכריכים
‏"אונד יש את הלחם ובוחרים תוספות".
‏"כן, אני יודע איך זה עובד בסאבוויי".
‏הוא אמר, "אז אני רוצה לקחת אותך ‏לגרסה הגרמנית, כן?
‏"טובה יותר מזה.
‏"עם הלחם והבשר הכי טוב. חייבים ללכת".
‏הוא לקח אותי, והוא צדק.
‏הגענו לחנות כריכים.
‏בת איזה 50 שנים.
‏הכול בגרמנית. נכנסנו וחשבתי,
‏"זהו זה!
‏"אולי זה לא הבית של אבא שלי, ‏אבל כאן אוכל להתאמן בגרמנית".
‏רולף הביט בי ושאל, "שאזמין לך?"
‏אמרתי, "לא, אני אזמין".
‏הוא שאל, "אז אתה תקנה את האוכל?"
‏אמרתי, "לא, אתה תקנה. אני רק אזמין".
‏"אני רק רוצה להתאמן בגרמנית".
‏הוא אמר, "אבל אולי הם לא יבינו.
‏"כי גרמנית יכולה להיות..."
‏אמרתי, "אני על זה, רולף".
‏ניגשתי לדלפק. האישה הייתה ממש נחמדה.
‏"גוטן טאג, איך אינן הלפן?"
‏ואמרתי, "גוטן טאג!
‏"איינה קליין ברוטן האבן!
‏"סווארטר ברוטן מיט קאסה!
‏"והבשר, בבקשה!
‏"איינה פפסי קולה דנקה!"
‏והיא חרבנה במכנסיים.
‏בחיים לא אשכח את המבט
‏על הפנים שלה.
‏היא הייתה בהלם. היא בהתה בי ואמרה,
‏"דר שוורצה היטלר!"
‏וזה אומר, "היטלר השחור".
‏כן.
‏איך שאני הוגה מילים מסוימות
‏נשמע קצת "פיהררי", מסתבר.
‏הייתי הרוס.
‏רולף חשב שזה קורע מצחוק.
‏כל הנסיעה חזרה במכונית הוא נקרע מצחוק.
‏"או מיין גוט!
‏"דר שוורצה היטלר!
‏"אוי, אתה מסוגל לדמיין אם היטלר היה שחור?
‏"זה בכלל לא היה עובד, נכון?"
‏"רולף, זה לא כל כך מצחיק.
‏"ניסיתי ללמוד גרמנית בשביל המשפחה ‏ונשמעתי כמו אחד האנשים הגרועים בהיסטוריה".
‏הוא אמר, "אבל זה היה ממש מצחיק.
‏"חבל שלא ראית את עצמך...
‏"כאילו שרצית לפלוש למקרר הבשר.
‏"או מיין גוט! חבל שלא..."
‏אמרתי, "רולף, לא לעניין!
‏"אני מבואס עכשיו".
‏הוא אמר, "תירגע, טרבור. ‏תן לי ליהנות מהשאדנפרוידה, טוב?"
‏הוא לימד אותי מילה חדשה באותו יום.
‏כן. מעולם לא שמעתי אותה קודם.
‏"שאדנפרוידה".
‏בגרמנית. שאדנפרוידה.
‏כן?
‏זה אומר "להתמוגג מהכאב והסבל של אחרים".
‏עובדה משעשעת...
‏המילה הזו מעולם לא תורגמה לשפה אחרת.
‏מעניין למה.
‏מילה די הזויה, נכון? שאדנפרוידה.
‏למה שתרצו לעשות את זה?
‏להתמוגג מהכאב והסבל של אחרים. למה ש...
‏אבל כשחשבתי על זה, אמרתי, ‏"זה נשמע נורא, אבל...
‏כולנו עושים את זה".
‏כל מי שבחדר הזה.
‏כולנו מרגישים שאדנפרוידה.
‏נכון?
‏כולנו. יודעים מתי יש שאדנפרוידה?
‏כשאתם נוהגים בכביש המהיר, נכון?
‏ואתם נוסעים לכם, הכול זורם,
‏ואתם מביטים לצד השני ויש פקק אדיר.
‏ויש בכם מין הרגשה כזו.
‏"קיבלתי את ההחלטות הנכונות בחיים!"
‏זה שאדנפרוידה.
‏יודעים מה זה שאדנפרוידה?
‏זה מה שקרה כשנשים שחורות ‏ראו לבנים בגיל המעבר בוכים
‏כי דיסני אמרו שישנו את בת הים הקטנה.
‏זה שאדנפרוידה.
‏זה היה אחד מהדברים ‏הכי מצחיקים שראיתי בחיים.
‏גברים בוגרים בוכים.
‏"זה הורס לי את הילדות!
‏"הם שינו את בת הים הקטנה!
‏"היא בכלל לא דומה למקור!"
‏"בכלל?"
‏היא בכלל לא דומה למקור, באמת? בכלל?
‏שום דבר לא מזכיר את המקורית?
‏שום דבר? אתם קולטים ‏שההבדל היחיד הוא צבע העור שלה?
‏החלק הזה בעור שלה.
‏השיער אדום, גוף של דג.
‏זה לא מזכיר את בת הים הקטנה?
‏זה הדבר העיקרי ‏שזיהיתם בבת הים הקטנה? באמת?
‏יודעים מה זה שאדנפרוידה?
‏שאדנפרוידה
‏זה מה
‏שכולם
‏מאירלנד וקניה
‏וטרינידד
‏וג'מייקה
‏ודרום אפריקה
‏והודו
‏הרגישו
‏כשהתפרסם ש"למשפחת המלוכה יש חדשות רעות".
‏הינה מה שאנשים לא מבינים. ‏"לא, אתם צוחקים על זה?"
‏"כן, קודם כול, אבל...
‏"אתם לא מבינים." כן?
‏משפחת המלוכה תמיד רגישה ‏לגבי איך שאנשים מגיבים לחדשות הרעות שלה.
‏אבל הם לא מבינים שהן לא באמת חדשות רעות.
‏בכל פעם שמשפחת המלוכה רוצה שנרחם עליה,
‏אלה באמת חדשות רעות?
‏הם אומרים, ‏"אנא, אנו מבקשים את אהדתכם כרגע.
‏"איבדנו את הארי ומייגן".
‏"איבדתם אותם? הם נעדרים?"
‏"לא".
‏"הזוג הבריטי האהוב עליכם ‏הוא עכשיו הזוג האמריקאי האהוב עליכם".
‏"למשפחת המלוכה יש חדשות רעות".
‏"אלה באמת חדשות רעות?" ‏"כן".
‏"המלכה מתה". ‏"מתה ממה?"
‏סיימה את החיים!
‏אתם צוחקים? זה לא שאין מקום לאבל,
‏אבל היא סיימה את החיים.
‏יודעים כמה אנשים לא זוכים לזה? היא סיימה.
‏היא מתה כמלכה. מתה ממה? זקנה.
‏זה אומר שסיימת את המשחק.
‏זהו. סוף הסרט.
‏נקברה עם התכשיטים.
‏האשטאג "מנצחת".
‏רוצים שבמושבות יהיו עצובים? ‏אלה התכשיטים שלהם.
‏אפריקאים אומרים, "תחזירו את היהלומים".
‏"לא, המלכה לוקחת אותם איתה".
‏אתם צוחקים עליי?
‏אנשים אומרים, "זה לא הזמן לדבר עליה.
‏"אל תגידו עליה דברים רעים. זה לא...
‏"אסור לדבר בגנות המתים".
‏לא, זה בדיוק מה שצריך לעשות.
‏הרגע הנכון ללכלך על אנשים הוא כשהם מתים.
‏טוב?
‏נסכים על זה כחברה?
‏תהיו נחמדים יותר כשאחרים בחיים,
‏ותלכלכו עליהם אחרי שהם מתים.
‏טוב?
‏תעשו את זה בשבילי.
‏כשאמות, תגידו מה שבא לכם עליי.
‏כשתראו אותי ברחוב, פשוט תגידו "היי".
‏יודעים למה? כי אהיה מת.
‏אנשים אומרים...
‏"אנשים רוקדים לה על הקבר".
‏בשביל זה יש קברים. לכן הם שטוחים.
‏כל הכוונה הייתה שירקדו עליהם.
‏אחרת היו עושים אותם נטויים כדי שיחליקו.
‏וגם בזה המלכה מנצחת.
‏כמה מהרקדנים הכי טובים רוקדים לה על הקבר.
‏מדמיינים את האפריקאים באים?
‏פשוט עושים את הקטע שלהם?
‏ואז האירים, "עכשיו תורנו.
‏"תשאירו לנו מקום על הקבר".
‏ההודים באים, "זה הרגע שלנו".
‏בסוף, כולם מהקריביים, "מרדר שי רוט".
‏כפיים!
‏אחד הדברים המועדפים
‏שאהבתי לעשות
‏היה לצפות בסרטי אימה
‏ולשפוט אנשים כשהם קיבלו החלטות מטומטמות.
‏אני אוהב את זה.
‏אני צופה בסרטי אימה.
‏אני מחכה שיקבלו החלטה מטומטמת.
‏וכשהם מתים אני אומר, "מגיע לכם".
‏זה אף פעם לא הגיוני.
‏אף פעם.
‏רודפים אחרי מישהו.
‏יש מישהו במסכה עם סכין. נכון?
‏מישהו הולך.
‏הוא רץ למכונית. תמיד מסתבך עם המפתחות.
‏מת. מה אתה עושה?
‏מה אתה עושה?
‏אם רודפים אחריך עם סכין והגעת למכונית,
‏אין טעם להיכנס. זה בזבוז זמן.
‏רק צריך לרוץ לצד הזה של המכונית.
‏ואז מחכים.
‏כשילך לשם, הולכים לשם.
‏ואז הוא הולך לפה, והולכים לשם.
‏אפשר להמשיך בחרא הזה כל היום.
‏אנשים מקבלים החלטות מטומטמות בסרטי אימה. ‏אני לא מבין.
‏אני הכי אוהב שרק צריך להתחבא.
‏זה כל מה שצריך, להתחבא ולשתוק.
‏במשך שעה וחצי הם לא מסוגלים.
‏כמו ב"מקום שקט".
‏צפיתם? אחד הסרטים האהובים עליי.
‏זה עם החייזרים שלא רואים.
‏הם משתמשים באיכון הד כדי למצוא אנשים.
‏תמיד מישהו מתחבא במחסן. פשוט יושב...
‏רק תהיה בשקט. אפשר להירגע.
‏פשוט שב ותירגע.
‏אפשר לשחק באקס בוקס בשקט.
‏לא.
‏תמיד יש את התינוק.
‏ותמיד יש את הרגע שבו המפלצת התייאשה.
‏הרגע שבו המפלצת...
‏ובדיוק כשהיא עומדת ללכת,
‏תמיד יש איזה אידיוט שקופץ,
‏"אני לא יכול יותר!
‏"בואי נראה אותך!"
‏מת. מגיע לך.
‏כי לא קלטתי. נכון? לא הבנתי.
‏למה? רק צריך לחכות.
‏פשוט נשארים בפנים מספיק זמן והסכנה חולפת.
‏למה אתם לא מצליחים? ‏למה כל כך קשה להישאר בפנים?
‏ואז באה הקורונה.
‏אמרתי, "אה, עכשיו הבנתי".
‏כולנו הגענו לנקודת השבירה שלנו.
‏הקורונה שיגעה אנשים.
‏חשבתי שכולנו נתאחד. האמנתי בזה.
‏בגלל כל הסרטים שראיתי כילד.
‏חשבתי שאם בני אדם ‏אי פעם יהיו תחת איום קיומי,
‏נשכח מכל הסכסוכים,
‏ונתאחד כדי לנצח.
‏נכון?
‏חשבתי שאם הווירוס יגיע, נהיה מאוחדים.
‏נאמר, "טוב, די לגזענות. ‏די לסקסיזם. בואו נעשה את זה יחד".
‏ונלך לנצח את האויבים החייזרים ואז נחזור,
‏ואז נאמר, ‏"טוב, בואו נחזור לגזענות וסקסיזם".
‏כמו ב"היום השלישי", זה מה שקרה. זוכרים?
‏כן. על זה גדלתי.
‏כל העולם התאחד למלחמה בחייזרים. ‏הפסקנו את כל...
‏לא הייתה פוליטיקה, כלום. התאחדנו וניצחנו.
‏ובחיים האמיתיים מה עשינו? ‏נלחמנו אחד בשני והפסדנו.
‏היינו אמורים להיות צוות.
‏ויל סמית היה אמור להיות הגיבור.
‏שום דבר לא פעל כמתוכנן.
‏אולי ככה הדינוזאורים מתו.
‏אולי הם לא הסכימו על כלום.
‏אולי חלק הזהירו, "יש אסטרואיד!
‏"אסטרואיד בדרך לכדור הארץ!"
‏דינוזאורים אחרים אמרו, ‏"אסטרואידים הם לא אמיתיים!
‏"זו עבודה בעיניים!"
‏הסלע התרסק על כדור הארץ...
‏אבק כיסה את העולם.
‏כל הדינוזאורים רצו בפניקה,
‏"יש אבק בכל מקום!
‏"תעטו מסכה!"
‏הטי רקס אמר, "אני לא יכול!"
‏מה שהזוי הוא...
‏שחשבתי שהמגפה ‏תעשה שמות באפריקה יותר מכל מקום אחר.
‏באמת. הייתי מבועת.
‏הייתי מבועת לגורל אפריקה.
‏כל החיים ראיתי ‏שבכל פעם שהייתה התפרצות וירוס בעולם,
‏אם הוא הגיע לאפריקה, זה היה הכי גרוע.
‏אני זוכר שזה התחיל להתפשט בעולם.
‏התכוננתי לזה.
‏חברים מהבית התקשרו אליי.
‏"טרבור, אתה רואה מה קורה עם הקורונה?"
‏"כן, אני רואה". ‏-"מה לדעתך יקרה?"
‏"אוי, בנאדם. נדפקתם".
‏"נדפקתם?" ‏-"כן. אני באמריקה, מותק".
‏"קיבלתי את ההחלטות הנכונות בחיים".
‏הסתבר שזה הפוך.
‏בכל מדד, אפריקה הצטיינה יותר מאשר כל יבשת
‏בטיפול במחלה.
‏הדהימה את כולם.
‏מה שעוד יותר מדהים...
‏בזמן מגפת האבולה באפריקה,
‏בחדשות תמיד היה נראה ‏שהאפריקאים אשמים בזה שיש להם אבולה.
‏בכל פעם שראיתם חדשות, ‏תמיד הייתה האשמה מוסווית
‏בדיווחים החדשותיים, נכון?
‏לא התייחסו אליהם כבני אדם.
‏תמיד היה איזה כתב אקראי ‏בסקיי או בי-בי-סי שעומד שם,
‏הייתה ערמת גופות מאחוריו.
‏"שרה, אני במערב אפריקה ואפשר לראות מאחוריי
‏"את הגופות של קורבנות האבולה נערמות.
‏"מדענים אירופאים רבים תוהים
‏"אם למרבה הצער ‏האפריקאים האלה צריכים להאשים את עצמם.
‏"הם דוחים את העצות ‏של ארגון הבריאות העולמי,
‏"ולא מבינים את החשיבות של שמירת מרחק
‏"בתקופה הזו.
‏"ונראה שהם רק יכולים להאשים את עצמם.
‏"דילן פן, בי-בי-סי. חזרה אלייך באולפן".
‏והייתי צופה וחושב, "לא!"
‏"אפריקאים, ‏למה אנחנו מעוללים את זה לעצמנו?
‏"למה, אפריקה?
‏"למה?
‏"למה אנחנו אוהבים לעולל את זה לעצמנו?
‏"למה אנחנו אוהבים לנשק קופים?
‏"השפתיים שלך כל כך סקסיות".
‏ואז בתקופת הקורונה,
‏אפריקאים השתמשו בכל מה שלמדו
‏מכל וירוס שנלחמו בו בלי עזרת המערב,
‏והתמודדו טוב יותר מאשר כל יבשת.
‏לא קיבלו הכרה, אגב. ‏כולם גרמו לזה להיראות כאילו מדובר במזל.
‏יש לעולם מזל שהאפריקאים לא נקמניים.
‏כן.
‏אפריקאים הם לא נקמנים.
‏כי הייתי נותן הכול
‏כדי לראות שדרן חדשות אפריקאי אומר,
‏"ערב טוב, כולם, ‏וברוכים הבאים לרשת חדשות אפריקה.
‏"הערב אנו מסקרים את מגפת הקורונה
‏"שעושה שמות בעולם המערבי.
‏"מדענים אפריקאים רבים תוהים
‏"אם האנשים האלה יכולים להאשים רק את עצמם.
‏"רבים מהם דחו ‏את עצות ארגון הבריאות העולמי,
‏"והתעלמו לחלוטין מאמצעי שמירת המרחק.
‏"לחלקם היה אף צריך להראות ‏איך לשטוף ידיים.
‏"פראי אדם.
‏"נראה שמה שהחמיר את הבעיה
‏"היא העובדה שחלקם ‏אפילו לא רוצים לעטות מסכות,
‏"באומרם, ואני מצטט, ‏'אני לא יכול לנשום עם חתיכת הבד הזו'.
‏"מדענים קוראים לזה ‏'תסמונת הטמטום הריאתי'.
‏"חזרה לאולפן, צ'יפווה".
‏הייתי נותן הכול כדי לראות את זה.
‏אחת מתופעות הלוואי ‏הגדולות ביותר של הקורונה שלא ציפיתי לה
‏הייתה כמה מטומטמים אנשים ייעשו.
‏כן. אם היה משהו אחד שהקורונה עשתה,
‏זה להבהיר לי עד כמה ‏רבים מהחברים שלי הם פשוט אידיוטים.
‏כולם למדו באוניברסיטת פייסבוק.
‏כולם נהיו מדענים.
‏לכולם היו תיאוריות קונספירציה.
‏"אתה יודע מה קרה. הממשלה עשתה את זה".
‏"הממשלה?" ‏-"כן. הממשלה עשתה את זה".
‏"למה?" ‏-"כדי לשלוט בנו".
‏"לדעתך זה נתן להם שליטה?
‏"לדעתך ממשלות רצו את זה?"
‏מה לדעתכם נותן לממשלה יותר שליטה?
‏אוכלוסייה שהולכת לעבוד, מרוויחה כסף,
‏קונה דברים שאין לה כסף עבורם, ‏נכנסת לחוב, צריכה לחזור לעבוד,
‏לעשות עוד מהדבר שהם לא אוהבים בשביל כסף
‏כדי לשלם את החוב על מה שהם לא צריכים
‏ואין להם כסף בשבילו.
‏כדי לקבל עוד כסף על עבודה שהם לא אוהבים,
‏בשביל מה שהם לא צריכים,
‏בשביל הלוואה לכסף למה שהם לא רוצים,
‏כדי להיכנס לעוד חוב על מה שהם לא רוצים,
‏ללכת לעבודה שהם לא צריכים בשביל הכסף...
‏מה לדעתכם נותן להם יותר שליטה? זה?
‏או שכולם ישבו בבית
‏יקבלו כסף בחינם ויחשבו על החיים?
‏כולם יושבים בבית וחושבים,
‏"למה בסוף השבוע יש רק יומיים?"
‏זה הסיוט הכי גדול של ממשלה.
‏תיאוריות הקונספירציה היו מטומטמות.
‏הינה הקטע. אני לא נגדן. טוב?
‏שתבינו. אני אוהב תיאוריית קונספירציה טובה.
‏בעצם, לדעתי לכולם צריכה להיות אחת.
‏לדעתי, בחיים, ‏צריך תיאוריית קונספירציה טובה אחת לפחות.
‏זה שומר אתכם ערניים.
‏אל תאמינו סתם למה שכולם אומרים.
‏צריך אחת.
‏כמו שלי? האהובה עליי?
‏אני מאמין
‏שגלוטן הוא תרכיז פריבילגיה לבנה.
‏אתם יודעים שאני צודק.
‏אבל בקורונה, ‏תיאוריות הקונספירציה היו מגוחכות.
‏בעיקר כי אני יודע מה באמת קרה.
‏טוב? זה מה שתסכל אותי.
‏לא, באמת.
‏ידעתי בדיוק מה גרם לקורונה.
‏ראיתי את זה מגיע ולא אמרתי כלום. ‏סליחה, אגב. אני...
‏כן, יותר מדי משאלות.
‏הבענו יותר מדי משאלות.
‏ראיתי את זה מגיע.
‏כשהייתי צעיר, משאלות היו משהו מיוחד.
‏זה לא קרה הרבה.
‏היה צורך בנסיבות מיוחדות
‏כדי להביע משאלה.
‏היית מוצא תלתן עם ארבעה עלים.
‏היה כוכב נופל.
‏"איפה?" "שם!" מאוחר מדי.
‏או שזה היה יום ההולדת שלך.
‏היו מביאים את הנרות.
‏ואם כיבית הכול,
‏יכולת לבקש משאלה.
‏ואם פספסת נרות, היית מת.
‏אבל אנשים התחילו לבקש על הכול.
‏מצאת ריס על הלחי,
‏"תביע משאלה!"
‏יודעים כמה מהחרא הזה יש לכם על הפנים?
‏אנשים התחילו להביע משאלות בגלל השעה.
‏נכון? "עכשיו 11:11".
‏"תביע משאלה!"
‏זה קורה כל יום.
‏פעמיים ביום בצד הזה של העולם, ‏כי אנשים לא אוהבים מספרים גדולים.
‏אי אפשר להביע משאלה כל יום, ‏זה לא אירוע מיוחד, אבל עשו את זה.
‏אנשים הביעו משאלות.
‏בכל מקום. אפילו ראפרים התחילו.
‏"הלוואי שאיזה מישהו..." מישהו מה? ‏אי אפשר להשאיר את זה פתוח.
‏וככה קרתה הקורונה. כל המשאלות שלנו התגשמו.
‏וכולן התגשמו בו-זמנית.
‏וזה מה שקרה.
‏כן, הקורונה הייתה כמו ג'יני מניאק ‏שהגשים את כל מה שביקשנו.
‏כולנו ביקשנו.
‏כמה אנשים שפשפו את המנורה
‏בתחילת 2020?
‏סתם ביקשו דברים,
‏"הלוואי שלא אצטרך ללכת לעבודה בכל יום".
‏"משאלתך התגשמה".
‏ביקשתם לא להגיע למשרד.
‏אבל שכחתם לבקש שהמשרד לא יגיע לבית שלכם.
‏עכשיו נתקעתם,
‏כל יום, בזום,
‏לא יכולים למצמץ, כל הזמן בקשר עין.
‏כן.
‏נאלצתם למצוא את הפינה בבית
‏שבה נראה כאילו שאתם מסודרים.
‏כולם הביעו משאלות.
‏ובחיי, קיבלנו מה שביקשנו.
‏כמה הורים שפשפו את המנורה?
‏הביעו משאלות?
‏"הלוואי שאוכל לבלות יותר זמן עם הילדים".
‏"משאלתך התגשמה".
‏כן.
‏הרבה הורים הבינו שהם מחבבים את הילדים שלהם
‏רק כי הם נפגשים איתם במשרה חלקית.
‏נפגשים בבוקר, ‏שולחים אותם לביה"ס, מרדימים בלילה.
‏זה די מגניב.
‏אבל פתאום כולם כלואים בבית כל היום.
‏היה מצחיק לראות הורים מתחרטים.
‏היה ממש כיף. ‏זוכרים בהתחלה שכל ההורים אמרו,
‏"לא תפתחו את בתי הספר!
‏"הילדים שלי לא הולכים לשומקום!
‏"אגן עליהם בכל מחיר.
‏"אני אימא דובה ‏ואגן על הגורים שלי, שומעים?
‏"לא תפתחו את בתי הספר עד שהווירוס ייעלם!"
‏כעבור תשעה חודשים...
‏אותם הורים צעקו.
‏"מתי בתי הספר המזדיינים ייפתחו?
‏"אי אפשר לצפות שאהיה כל היום ‏עם הילדים! מה אני, אימא שלהם?!
‏"הם צריכים להיות בבית הספר!"
‏הילדים אומרים, "אבל אימא, יש וריאנט חדש".
‏"תקשיב, טימי, ‏מתישהו תצטרך לראות מאיזה חומר קורצת, טוב?
‏"או שהריאות שלך ישרדו או שלא. טוב, חמוד?
‏"עכשיו צא לראות ממה קורצת.
‏"אם סימבה יכול, אז גם אתה. האקונה מטטה.
‏"קדימה, חמוד. קדימה".
‏כולנו הבענו משאלות!
‏כמה זוגות הביעו משאלות?
‏שפשפו את המנורה.
‏הביטו אחד לשני בעיניים.
‏"ואו, מותק...
‏"הלוואי שינעלו אותי בחדר איתך כל היום.
‏"הלוואי שינעלו אותנו ויזרקו את המפתח.
‏"מה שהייתי עושה לך".
‏"כן? מה היית עושה לי?"
‏"הלוואי שיגידו לנו שאנחנו יכולים להיות ‏רק אחד עם השני כל היום.
‏"כל היום".
‏"משאלתך התגשמה".
‏הרבה זוגות
‏למדו הרבה בזמן הקורונה.
‏הרבה זוגות למדו הרבה בזמן הקורונה.
‏הרבה אנשים הבינו
‏שאולי לאהבה אין תנאים,
‏אבל לחיבה יש מגבלת זמן.
‏"אני אוהב אותך. ‏אבל כבר לא בטוח שאני מחבב אותך".
‏הכול התחיל ממש כיפי, זוכרים? ‏כמו מסיבת פיג'מות.
‏"ואו, איזה כיף!"
‏ואז השבועות הפכו לחודשים.
‏החודשים הפכו לשנים.
‏ובשלב מסוים ישבתם בבית
‏במבט מזוגג,
‏ושמעתם אותם
‏משתעלים מהחדר האחר.
‏ואמרתם, "כן.
‏"כן, אלוהים.
‏"קח אותם עכשיו, אלוהים.
‏"אם זמנם הגיע, אז הגיע.
‏"ייעשה רצונך.
‏"לא יזיק לי מקום לעבודה משרדית".
‏אתם יודעים,
‏אחד מהדברים ‏שהכי מעציבים אותי בעולם היום הוא
‏שלרוב אין לנו את המותרות לחשוב על הסיבות.
‏אנחנו יודעים שדברים קורים.
‏אנחנו מרגישים מה שקורה לנו.
‏אבל לעיתים קרובות,
‏אנחנו לא מפנים זמן או שאין לנו זמן לחשוב
‏על הסיבה.
‏למה כל כך כעסנו?
‏למה רבנו כל כך?
‏לא הייתה לנו חמלה הדדית.
‏היינו הגרסה הכי גרועה של עצמנו.
‏ואם שואלים אותי, זה בגלל...
‏שפחדנו.
‏כבני אדם, נהיה לנו מאוד נוח ‏לחשוב שאנחנו יודעים,
‏עד ששכחנו כמה החיים לא צפויים.
‏מלמדים אותנו כל יום ש"אנחנו יודעים".
‏נוח לנו עם הידיעה, אז נדמה שתמיד נדע.
‏איך יהיו הפקקים? אתם יודעים.
‏מזג האוויר? אתם יודעים.
‏"ירד גשם ביום חמישי".
‏אתם מבינים איזה קסם זה?
‏אם הייתה לכם טכנולוגיה כזו לפני 500 שנים,
‏"ירד גשם ביום חמישי", אנשים היו...
‏אנחנו לוקחים את זה כמובן מאליו, ‏אבל זה גם גרם לנו לשכוח
‏שהחיים לא צפויים.
‏אנחנו לא יודעים. הקורונה הראתה את זה.
‏היא חשפה את כולנו.
‏ואני חושב שמה שצריך ‏להקדיש לו רגע מחשבה הוא הסיבה.
‏למה כעסנו? למה היינו מתוסכלים?
‏זה לא בגלל הקולנוע,
‏שלא יכולנו ללכת למסיבות,
‏שלא יכולנו ללכת לקניון, שום דבר מזה.
‏הסיבה היא שאיבדנו אחד השני.
‏איבדתי אותך. אתה איבדת אותי.
‏איבדנו את זה.
‏מבינים?
‏זה מה שבאמת תסכל אנשים.
‏ומה שהחמיר את זה ‏הוא שממשלות העמידו פנים שהן יודעות.
‏לדעתי זה החמיר את זה.
‏הן היו מלאות ביטחון,
‏גרמו לזה להיראות כאילו שהן יודעות.
‏אמרו שזה ייקח 21 ימים.
‏עשרים ואחד ימים. תמיד אזכור את המספר הזה.
‏כי לא שאלנו למה.
‏נכון?
‏שמענו שבסין בונים בית חולים ‏ל-10,000 איש בין לילה.
‏אף אחד לא שאל, "למה?"
‏פשוט אמרנו, "סין".
‏"הם אוהבים לבנות דברים".
‏אני גם זוכר כמה בטוחים היו מנהיגים.
‏חלקם היו יותר שחצנים מאחרים.
‏אחד האהובים עליי היה
‏ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון.
‏כן.
‏הוא היה מעניין.
‏הוא הלך לבית חולים
‏בזמן הקורונה,
‏וחיבק אנשים.
‏ממש בהתחלה, הוא חיבק אנשים.
‏עיתונאים שאלו, "רוה"מ ג'ונסון,
‏לדעתך זה בסדר לחבק אנשים בזמן ש..."
‏הוא אמר, ‏"קודם כול, כולם להירגע. זו לא מגפה.
‏"תראו את השיער שלי. אני נראה לחוץ? ‏כולם להירגע.
‏"הכול בסדר. אני יכול לגעת באנשים.
‏"לא נסגור. הכול נשאר פתוח.
‏"הפאבים פתוחים, משחקי כדורגל.
‏"סליחה, אני צריך ללכת..."
‏הוא פשוט הלך. הוא לא שם זין.
‏נשיא אמריקה, הוא היה אפילו שחצן יותר.
‏כן. ראיתם כשדיבר? דונלד ג'יי טראמפ?
‏הוא היה מלא שחצנות.
‏הוא אמר, "אנשים, נטפל בזה.
‏"בתוך 21 ימים
‏"הווירוס ייעלם, 21 ימים.
‏"יש מי שאומר אפילו 20".
‏המחלה הזו בעטה לטראמפ ובוריס ישר בחזה.
‏שניהם הגיעו לטיפול נמרץ, כמעט מתו. ‏הם שרדו רק
‏כי שניהם ראשי מדינות. ‏הם קיבלו את המיץ הסודי.
‏בוריס, לזכותו ייאמר, ‏יצא מבית החולים כאילו שגילה את אלוהים.
‏הוא בא מבית החולים, ערך מסיבת עיתונאים,
‏סגר הכול.
‏הוא הגיע, בקושי לבוש, "כולם, זו לא בדיחה.
‏"ראיתי בעצמי. בריטניה בסגר.
‏"בבקשה, בלי כדורגל. בלי פאבים.
‏"אל תתעלמו. חוויתי את זה בעצמי.
‏"זה לא כיף. אני לא יכול... צריך ללכת.
‏"בבקשה, לא יכול לדבר. צריך..." ופשוט הלך.
‏הלך! הוא היה מבועת.
‏ציפיתי שהקורונה תצוץ, כאילו...
‏טראמפ, מצד שני, לא שם קצוץ.
‏הוא עוד ימות מהעקשנות של עצמו.
‏הוא יצא מבית החולים,
‏בקושי נשם, אבל עדיין ערך מסיבת עיתונאים.
‏אפילו לא דיבר. רק...
‏"אם אני הצלחתי,
‏גם אתם יכולים".
‏בחיי.
‏אני באמת לא מבין איך מישהו בחר בו.
‏אני ממש לא מבין.
‏ודרך אגב,
‏לא מבחינה פוליטית.
‏טוב? אני מבין. ‏אנשים יצביעו לפוליטיקה שהם רוצים.
‏אני לא מבין למה אנשים בחרו בו.
‏יותר הזוי היה שחלק מהמצביעים שלו
‏התאכזבו ממי שהוא.
‏זה היה הדבר הכי הזוי שראיתי.
‏אנשים אמרו, "לא ייאמן מה שהוא עושה.
‏"לא ייאמן מה שהוא עושה".
‏"סליחה, אתה לא מאמין למה שקורה?"
‏"דונלד טראמפ. אתה מאמין?"
‏"האם אני מאמין שהוא עושה מה שתמיד עשה?"
‏"כן, לא ייאמן. זה הלם..."
‏"אתה בהלם?"
‏דונלד טרמפ הוא האדם ‏הכי פחות מפתיע שאי פעם ראיתי.
‏הוא מתנהג כמו עצמו באופן עקבי.
‏הוא קלישאה של נבל.
‏נראה כמו נבל, מדבר כמו נבל.
‏הוא יכול להיות בפרק של סקובי דו.
‏עם הפרצוף הזה, האישיות הזו?
‏אפשר לדמיין אותו כשהם פותרים את הפשע.
‏"מי זה, לדעתך, סקוב?"
‏"זה לא אני, זה בטוח".
‏"לא עשיתי כלום. אני חפה מפשע".
‏ואז הוא, "אני חף מפשע. כל כך חף מפשע.
‏"חלק אומרים שאני הכי חף מפשע בעולם".
‏"כן, לדעתי זה הוא".
‏אני פשוט לא קולט.
‏למה להצביע...? זאת אומרת, בעצם...
‏אני קולט, אבל לא מבין.
‏כי מה שהבנתי הוא,
‏בארצות הברית,
‏אם רוצים לנצח בבחירות רק צריך קול מוזר.
‏זהו זה. רוצה להיות נשיא ארצות הברית?
‏תעשה קול מוזר, וזהו.
‏תשכח ממדיניות, מרעיונות. זה משעמם.
‏תבוא ותגיד, "אלה ה..."
‏"דפקט עם קול רגיל".
‏לא.
‏אם תדבר בקול מוזר, אנשים יאהבו את זה.
‏תבינו, מעולם לא היה נשיא אמריקאי
‏עם קול דיבור רגיל. אף פעם.
‏אפשר לחזור אחורה כמה שרוצים. ‏אף אחד מהם לא דיבר רגיל.
‏תחזרו אחורה עד קנדי.
‏הוא לא דיבר נורמלי.
‏היה לו את הקטע ההוא. ‏"אל תשאלו מה המדינה יכולה לעשות בשבילכם,
‏"אלא שאלו מה אתם יכולים לעשות בשביל..." ‏זה לא נורמלי.
‏לא מעניין אותי מה תגידו. זה לא נורמלי.
‏אתם רוצים להגיד שהוא עמד במקדונלדס ‏והזמין אוכל עם הקול הזה?
‏"אפשר בבקשה מספר אחת, מדיום, עם צ'יפס.
‏"וגם אקח גלידה פיצוץ, בבקשה".
‏"מה זאת אומרת, מכונת הגלידה מקולקלת?"
‏זה לא נורמלי.
‏לא היה נשיא אמריקאי עם קול נורמלי. אף פעם.
‏ביל קלינטון. הוא לא דיבר נורמלי.
‏הוא תמיד נשמע ‏כאילו שהוא מנסה לפתות את הקהל.
‏נכון?
‏"לא קיימתי יחסי מין...
‏"עם האישה ההיא".
‏מה אתה עושה?
‏לא היה נשיא אמריקאי שדיבר נורמלי.
‏ג'ורג' בוש, הוא לא דיבר נורמלי.
‏תמיד היה קטע מוזר של גיחוך.
‏"נמצא את מי שעשה את זה,
‏"ואז נפציץ מדינה אחרת לגמרי".
‏"עבדתם עליי פעם אחת..."
‏זה לא נורמלי.
‏לא היה אף נשיא אמריקאי שדיבר נורמלי.
‏ברק אובמה, הוא לא דיבר נורמלי.
‏הוא תמיד נשמע כמו סרטון שנטען.
‏"כאמריקאים,
‏"אנחנו חייבים לנסות להשיג
‏"אינטרנט מהיר יותר".
‏זה לא נורמלי.
‏ג'ו ביידן, הוא לא מדבר נורמלי.
‏אתם צוחקים עליי?
‏הוא פשוט נמוג למלמולים בכל נאום.
‏לא נורמלי. הוא עומד ואומר,
‏"לכן הדבר הכי חשוב להבין...
‏"חלומות השחורים הכי מצטיינים. בחייכם.
‏"בחייכם. בבקשה.
‏"באמת.
‏"בחייכם".
‏זה לא נורמלי.
‏טראמפ, זה היה הכי מוזר.
‏כל נשיא אמריקאי אחר היה צפוי.
‏הבנת את הניגון בדיבור.
‏אצל טראמפ לא ידעת למה לצפות.
‏עוצמת הקול שלו הייתה בלתי צפויה.
‏הדגשה במקומות לא הגיוניים.
‏יודעים כמה קשה היה להבין ‏איך לקבוע את עוצמת הקול כשהוא נאם?
‏ישבתי שם והתעסקתי בזה ‏כמו די ג'יי גרוע, כל הזמן.
‏תוך כדי שדיבר. כי לא ידעתם מה יקרה.
‏הוא אמר, "אני חושב, כאמריקאים,
‏"שאנחנו מנסים ומנסים, ‏הרבה ניסוי, מנסים גדול.
‏"הכול מנסים.
‏"אני יודע. כן.
‏"אבל אני יודע ואני חושב
‏"שאם נוכל, ואכן נוכל,
‏"אבל אנחנו לא, אבל כן, אבל אולי. אבל..."
‏מה?
‏זה לא נורמלי.
‏לכן אני צוחק כשאני רואה חדשות בקנדה.
‏בכל פעם בקנדה בחדשות אומרים,
‏"מתרחשת שערורייה קנדית.
‏"ג'סטין טרודו בשערורייה נוספת".
‏יש לו שערוריות חמודות. אתם צוחקים עליי?
‏בהשוואה לנשיאים אמריקאים? ‏מה? הם אומרים, "הוא שערורייתי".
‏הוא הורשע במשהו? אז שתקו.
‏"הוא שערורייתי".
‏"הוא ישן בבית של עשיר".
‏זה חמוד.
‏השערורייה המועדפת עליי של ג'סטין טרודו, ‏בלי תחרות,
‏הייתה כשנסע להודו.
‏ואז הפך להודי.
‏זו בטח אחת השערוריות ‏הכי גדולות בכל הזמנים.
‏אני זוכר שזה דווח.
‏הוא המריא. הוא לבש חליפה. הוא יצא מקנדה.
‏נופף מהמטוס. "להתראות, כולם".
‏עלה, טס להודו, נחת.
‏הדלתות נפתחו, הוא יצא וכבר היה חצי הודי.
‏היה עם ג'קט.
‏אבל מה שהיה הזוי
‏זה שככל שהטיול נמשך, הוא הפך יותר להודי
‏בכל יום.
‏ברור שלא אמרו לו מה קורה בחדשות בקנדה,
‏כי הקנדים השתגעו.
‏"זה חסר כבוד! איך הוא מסוגל?"
‏ושם הוא הפך ליותר ויותר הודי.
‏זה התחיל עם החלק העליון ואז ירד למכנסיים.
‏הייתה לו חליפה מלאה. ואז כיסוי ראש.
‏הכי אהבתי כשנכנס לפגישה עם נציגים הודים
‏וכולם לבשו חליפות.
‏הוא נכנס לפגישה
‏כאילו שהוא באודישן ל"באאט באן".
‏כולם חשבו, "מה זה, לעזאזל?"
‏הוא נהיה כל כך הודי שקיוויתי שברגע כלשהו
‏הוא יהיה באמצע נאום,
‏וקיוויתי שפתאום,
‏"אני רק רוצה לומר כמה אני גאה
‏"בעבודה שעשינו יחד.
‏"כקנדים וכהודים,
‏"אנחנו..."
‏קיוויתי שזה יקרה.
‏חיכיתי לזה.
‏"השערורייה הגדולה בכל הזמנים".
‏"הוא הפך להודי".
‏לדעתי זה לא היה כל כך נורא.
‏אני רק חושב שהוא מתאמץ מדי, האמת.
‏אני חושב שג'סטין טרודו מתאמץ מדי.
‏מתאמץ מדי להראות חמלה. מתאמץ יותר מדי.
‏לדעתי זה לא כל כך גרוע. ודעתי מוטית.
‏אני יודע שדעתי מוטית. באמת.
‏כי גם אני עשיתי "טרודו".
‏אני... כן.
‏אתוודה על זה פה הערב.
‏גם אני עשיתי "טרודו", קנדה.
‏גם אני ניסיתי יותר מדי ‏להתחבר לקבוצת אנשים, ו...
‏זה לא הלך טוב.
‏הסיפור שלי התרחש באדינבורו, סקוטלנד.
‏מקום יפהפה. אם לא הייתם, לכו. מהמם.
‏הכול.
‏המקום מלא היסטוריה.
‏האנשים נפלאים וחמים.
‏המקום לא, אבל האנשים כן.
‏הכול ישן. הם אוהבים לומר את זה.
‏בכל מקום באדינבורו אנשים אומרים,
‏"בן כמה לדעתך הגשר הזה?"
‏"לא יודע". ‏-"בן 300 שנים".
‏"אה, אוקיי". ‏-"הכנסייה בזו בת 500 שנים".
‏"זה הבן שלי, בן 800".
‏"הוא נראה בן שש". ‏-"כן, איכות סקוטית".
‏אבל הם נפלאים. היה מעולה שם.
‏באנו לפסטיבל קומדיה.
‏ו...
‏כשאני בנסיעות,
‏אם אני באותו מקום עם חברים,
‏אנחנו מנסים לבלות יחד.
‏ואנחנו מזמינים אוכל או יוצאים, ואז, ‏אנחנו נותנים לאחד מאיתנו לקבוע מה נאכל.
‏בלי מו"מ. כל אחד בוחר יום.
‏אז כשהיום שלי מגיע,
‏אני תמיד בוחר באוכל הודי.
‏טוב? כן, לדעתי זה האוכל הכי טוב בעולם.
‏אין דברים כאלה.
‏לא מסכימים? ניפגש בחניון ונלך מכות.
‏אני אוהב אוכל הודי. כל החיים.
‏אנחנו באדינבורו. אני עם חברים. "לאן נלך?"
‏"טרבור?" "אוכל הודי." ‏"בכל פעם!" "כן, בכל פעם".
‏"תמיד אותו דבר". ‏-"אז למה לשאול?
‏"אם ידעת, ידעת. די לשאול אותי".
‏וחיפשתי לאן נלך.
‏אני תמיד מנסה למצוא ‏את המסעדה ההודית הכי אותנטית שאפשר.
‏מסעדות הודיות אותנטיות.
‏אני מגיע למקום ושואל.
‏אני שואל, "לאן אתם הולכים?"
‏ומה שלבנים אומרים, אני לא הולך לשם.
‏אז מצאתי מקום אותנטי.
‏וזה היה... ממש שמחתי.
‏הסיבה שבגללה זה היה צריך להיות אותנטי, ‏רק כדי שתבינו קצת לגביי...
‏גדלתי בדרום אפריקה. טוב?
‏מה שהרבה אנשים ‏אולי לא יודעים על דרום אפריקה
‏זה שיש בה את אחת האוכלוסיות ‏הגדולות ביותר של הודים מחוץ להודו.
‏טוב? אחת האוכלוסיות ‏הגדולות ביותר של הודים מחוץ להודו.
‏אני יודע שקנדה מספר אחת עכשיו.
‏אבל כשהייתי ילד,
‏הייתה לנו האוכלוסייה ‏הגדולה ביותר של הודים מחוץ להודו.
‏אז אם הודו הייתה מתפוצצת...
‏אנחנו היינו הודו.
‏עד כדי כך קרוב.
‏והיה לי המזל לגדול מוקף בתרבות הודית.
‏בעצם, אחד החברים הכי טובים שלי בילדות ‏היה ילד הודי בשם ת'יסן פיליי.
‏והיינו כמו תאומים סיאמיים.
‏לא נראה לי שאתם מבינים. ‏בכל יום בילינו יחד.
‏היינו יחד בהפסקות.
‏בילינו, אכלנו, הכול יחד.
‏כי היה לנו המון במשותף.
‏נפגשנו בתחילת שנת הלימודים.
‏והיה לנו המון במשותף.
‏הוא אהב לרוץ, אני אהבתי לרוץ.
‏אז...
‏ת'יסן ואני בילינו בכל יום יחד.
‏וזה היה פשוט. למדנו בכל השיעורים שלנו,
‏ואז נפגשנו בהפסקה.
‏בהפסקה אכלנו יחד צוהריים.
‏הארוחות שלנו היו מאוד שונות
‏כי ת'יסן היה מביא ‏מנה ארוזה מאימא שלו בכל יום.
‏אני הבאתי כסף מאימא שלי כדי לקנות אוכל
‏מהקנטינה. טוב?
‏הקפיטריה.
‏אז הייתי קונה אוכל בכל יום.
‏כי אימא שלי לא ידעה לבשל, טוב?
‏היא ניסתה פעם, ‏אבל אמרתי, "אל תעשי את זה שוב.
‏"זו התעללות בילדים. פשוט תני לי את הכסף".
‏אז הייתי קונה אוכל בכל יום.
‏ת'יסן קיבל אוכל שאימא שלו הכינה בכל יום.
‏בכל יום האוכל היה קארי.
‏אני יודע את זה
‏כי בכל יום ישבנו לאכול יחד,
‏ת'יסן היה פותח את קופסת האוכל, ‏הוא היה מוציא את פחית המיץ,
‏הוא היה פותח את הכריך ‏שחתוך למשולשים קטנים.
‏ואז הוא היה מוציא אותו,
‏פותח את הלחם,
‏מסתכל פנימה ואז צועק בשיא הכוח.
‏הוא היה צועק, "קארי!
‏"אוף, אימא".
‏בכל יום.
‏בכל יום היינו יושבים, ‏היה את האוכל שלי ושלו.
‏הוא היה מוציא את המיץ, ‏פותח את הכריך, מסתכל
‏וצועק, "קארי!
‏"אוף, אימא".
‏בכל יום.
‏תמיד.
‏כל יום. קארי כבש.
‏קארי טלה.
‏קארי תפוחי אדמה. כל סוג קארי אפשרי.
‏אבל זה היה קארי בכל יום.
‏"קארי!" זה היה החלק האהוב עליי ביום.
‏לפעמים לא פתחתי את האוכל ‏כי חששתי להחמיץ את הרגע.
‏פשוט ישבתי לידו, וחיכיתי.
‏והוא היה פותח וצועק, "קארי!"
‏והייתי אומר בשקט איתו. "אוף, אימא".
‏בכל יום במשך חודשים זה קרה.
‏ובסוף,
‏בסוף,
‏הסתכנתי בכך שזה ייפסק,
‏פניתי לת'יסן יום אחד, הוא צעק, "קארי!"
‏"אוף, אימא".
‏ואמרתי, "ת'יסן,
‏"אתה יודע שזה קארי בכל יום".
‏הוא שאל, "מה?"
‏אמרתי, "זה קארי בכל יום.
‏"בכל יום אתה פותח את הכריך,
‏"ובכל יום אתה מופתע וצועק, ‏'קארי! אוף, אימא'.
‏"אבל זה תמיד קארי".
‏הוא אמר, "אני יודע, טרוור. אני יודע.
‏"אני לא מופתע. אני רק מאוכזב.
‏"כי בכל יום אני מגיע לבית הספר,
‏"ובכל יום אני רוצה לאכול צוהריים.
‏"ובכל יום אני פותח את הקופסה ‏ויודע מה זה יהיה
‏כי אתמול בערב אכלנו קארי.
‏"אז אימא שלי לוקחת את הקארי מאתמול
‏"ושמה לי אותו בכריך,
‏"וזה הקארי שאוכל היום.
‏"ואני יודע שכשאחזור הביתה,
‏"אוכל את הקארי שאני יודע שאקבל למוחרת.
‏"אז יום אחרי יום אני מקבל קארי.
‏"זה קארי, ואז יהיה עוד קארי.
‏"אני יודע שאני הודי, אבל זה מוגזם.
‏"אני פשוט רוצה משהו אחר.
‏"אומרים שגיוון הוא התבלין של החיים, ‏לא רק קארי.
‏אמרתי, "אבל ת'יסן, זה לא טעים?"
‏"אני אפילו לא יודע כבר.
‏"איבדתי פרספקטיבה.
‏"קח את זה אתה".
‏והוא נתן לי את כריך הקארי שלו.
‏נגסתי בו.
‏וטורונטו, יש רגעים בחיים...
‏שלעד ישנו את מי שאתם.
‏רגעים שיגדירו מי תהיו כבוגרים.
‏זה היה רגע כזה.
‏הכנסתי את הכריך לפה,
‏נגסתי והפה שלי התעורר לחיים.
‏הלשון שלי גילתה את הייעוד שלה.
‏לא ידעתי שתפוחי אדמה יכולים להפתיע ככה.
‏הטעמים ריקדו להם.
‏העיניים שלי נפקחו לרווחה.
‏זה היה פשוט, "ואו!" צעקתי, "קארי!
‏"תודה, אימא".
‏אז אמרתי, "ת'יסן, זה מדהים. ‏אתה אוכל את זה בכל יום?"
‏והוא אמר, "שוב ושוב".
‏ואמרתי, "טוב, בוא נתחלף.
‏"אתן לך את הכסף שלי לקפיטריה,
‏"ואתה תיתן לי את הקארי שלך בכל יום".
‏ועשינו את זה. החלפנו.
‏ואומר לכם משהו. אם חשבתם ‏שהיינו חברים טובים, הפכנו לחברי נפש.
‏כי שנינו קיבלנו כל מה שחלמנו עליו.
‏אני קיבלתי ארוחה ביתית בכל יום.
‏וכהודי, הוא הקים עסק. ת'יסן היה מאושר.
‏זה היה מושלם.
‏ומאז אהבתי קארי.
‏אז נריץ קדימה עשורים רבים. ‏אדינבורו, סקוטלנד.
‏יוצא עם חברים.
‏בחרנו מקום. בחרתי הודי.
‏הודי אותנטי. ‏הגענו למקום, והוא הדבר האמיתי.
‏הדבר האמיתי. נכנסנו ומושמעת מוזיקה הודית.
‏אוכלים שם הודים, טבחים הודים מאחור,
‏מלצרים הודים, תלבושות הודיות על הקיר.
‏חשבתי, "זהו זה. אני בבית".
‏נכנסנו, ישבנו.
‏ומיד כשישבנו, אחד מהחברים שלי, סטיב,
‏שלח יד לתפריט. אמרתי, "סטיב.
‏"זה בסדר. אזמין לכל מי שבשולחן".
‏והוא אמר, "זה בסדר. אזמין בעצמי, תודה".
‏אמרתי, "לא, זה לא העניין.
‏"אני פשוט מעדיף להזמין לכולם, טוב?
‏"בסדר? טוב?"
‏הוא אמר, "לא יודע למה זה נחוץ. אני...
‏"נראה לי שאזמין משהו לעצמי. בסדר?"
‏אמרתי, "זה לא בסדר, סטיב.
‏"זה לא בסדר. טוב?
‏"כי כנראה תגיד איזו שטות שתביך אותי
‏"מול האחים ההודים שלי. טוב?
‏"אז אני צריך שתרגיע".
‏הוא אמר, "סליחה, מה אומר שיביך אותך
‏"מול הודים?"
‏אמרתי, "לא יודע, ואני לא רוצה שזה יקרה.
‏"תן לי לטפל בזה, טוב?"
‏הוא אמר, "שתטפל בזה?
‏"טרוור, תדע לך שאכלתי קארי הרבה שנים".
‏אמרתי, "סטיב, זה לא הרגע. ‏בוא לא נריב, טוב? זה לא הרגע".
‏הוא שאל, "מה זאת אומרת? למה שאביך אותך?"
‏אמרתי, "אין צורך שתדע למה. פשוט די".
‏"לא, למה? כי אני לבן?"
‏אמרתי, "אתה אמרת, לא אני. טוב?
‏"לא רציתי לדבר על גזע, אבל אתה דיברת.
‏"עכשיו נדבר על זה."
‏בכל פעם שאני לוקח ‏חברים לבנים למסעדה אתנית
‏הם אומרים משהו שמביך אותי.
‏בכל פעם. תמיד.
‏או שהם לא יודעים להגות את שם המנה
‏או שהם אומרים איזו שטות.
‏כמו, "אפשר את זה? הפאפאדומז?"
‏"איך קוראים לזה?"
‏"אפשר את זה, אבל לא חריף?"
‏"תמות!"
‏"אפשר קארי, אבל לא חריף?" ‏"תמות!"
‏איך אתה מבקש קארי לא חריף?
‏זה כל העניין של קארי.
‏מבקש קארי בלי התיבול.
‏במסעדת סושי אתה מבקש דג מבושל קלות?
‏"לא רוצה את התבלין".
‏"אבותיך הקיפו את העולם ‏והרגו אנשים בשביל התבלין!
‏"עכשיו אתה לא רוצה את זה?
‏"שתוק ותאכל את התבלין, סטיב".
‏והוא אמר, ‏"טרוור, אני ממש לא מבין מאיפה זה בא".
‏"טוב? לא אביך אותך. אני מבין בקארי".
‏אמרתי, "בוא נעצור. אזמין לך.
‏"אני מבין הרבה יותר ממך".
‏הוא אמר, "אתה לא יותר הודי ממני".
‏"סליחה, מה?"
‏"כן, אתה לא יותר הודי ממני".
‏אמרתי...
‏"מה זה, לעזאזל?" ‏-"בדיוק".
‏"אל תגיד שאני לא יותר הודי.
‏"שתוק. כשהמלצר יבוא..." ‏הוא אמר, "לא אשתוק".
‏"שתוק!" ‏-"אוקיי. טוב. אז תזמין".
‏המלצר ניגש,
‏הודי נאה, בלבוש הודי יפה,
‏והוא מגיע.
‏ואני מכיר את סטיב. אני רואה אותו ‏מפקפק בסמכותי בזווית העין.
‏ואז עשיתי טרודו.
‏הייתי פשוט נלהב מדי.
‏רציתי להראות לו שאני משלהם.
‏אפילו לא נתתי למלצר לדבר.
‏פשוט קפצתי ואמרתי, "ערב טוב.
‏"אזמין לכל השולחן, בבקשה.
‏"אפשר בבקשה לקבל שלושה נאן שום?
‏"ניקח שלושה רומאלי רוטי.
‏"תן לנו שאהי פניר אחד, פאלאק פניר אחד.
‏"יודע מה? ניקח רוגן ג'וש. כבש, כמובן.
‏"אפשר גם לקבל מנה אחת של עוף בחמאה ‏לחברים הלבנים שלי?
‏"ואחרי זה ניקח שלושה סמוסה
‏"ושלושה לאסי מנגו להוריד הכול.
‏"תודה רבה".
‏שיחקתי אותה.
‏הרגשתי את זה.
‏כולם הרגישו את זה.
‏הם הרגישו משהו.
‏כי השולחן השתתק.
‏המלצר פשוט בהה בי.
‏בהתחלה חשבתי שהתרשם, ‏ואז הבנתי שהוא מבולבל.
‏וההודי הזה התכופף,
‏הביט בי בעיניים ואמר...
‏"סליחה, אדוני, תוכל לחזור על זה?
‏"לא שמעתי מה אמרת. היה לך קצת מבטא".
‏ואמרתי, "שיט!
‏"הוא סקוטי!"
‏אני יודע שהוא סקו... אנחנו בסקוטלנד.
‏אבל הוא הודי! לא יכולתי לצפות לזה, נכון?
‏כי כל המקום הודי. ‏מסעדה הודית, הסועדים הודים.
‏תלבושות הודיות על הקיר. הוא הודי.
‏היה לו זקן הודי, אבל פה של שרק.
‏לא ציפיתי לזה.
‏ועכשיו הוא לא הבין אותי.
‏כי עשיתי טרודו יותר מדי.
‏לא הייתי צריך להתאמץ כל כך.
‏אבל אז הבנתי
‏שגם לא אוכל להפסיק.
‏כי זה יהיה גזעני.
‏אז עכשיו,
‏מביט בי סקוטי הודי.
‏כולם בשקט, והוא אומר,
‏"אם לא אכפת לך, חביבי, ‏אתה מוכן להזמין שוב, קצת יותר לאט הפעם?
‏"לא שמעתי מה אמרת".
‏"אתה רוצה שאזמין הכול שוב?"
‏"כן, אם לא אכפת לך. אני מוכן".
‏"תקשיב, נראה לי ‏שכולם יכולים להזמין לעצמם. אני..."
‏"אני לא חושב שהם צריכים את עזרתי.
‏"כל אחד יכול להזמין לעצמו.
‏"ונמשיך משם, טוב?"
‏סטיב אמר, "הלוואי שיכולתי,
‏"אבל אני חושש שאעליב מישהו. אני...
‏"אני חושב שהחבר שלי צריך להזמין בשבילנו. ‏בבקשה, טרוור, קדימה.
‏"קדימה. אתה הרבה יותר מתורבת ממני".
‏אמרתי, "לא, סטיב, בבקשה. נסה בעצמך. ‏אתה בטח יודע מה אתה רוצה".
‏הוא אמר, "לא, אבל מה אם אומר משהו מביך?
‏"אני לא רוצה להעליב ‏אדם מתרבות אחרת, טרוור".
‏"לא תעליב אף אחד. אין טעויות פה, טוב?
‏"כולנו חברים, טוב?
‏"אם מישהו יטעה, נשכח מזה.
‏"בעצם, כל מה שיקרה היום, נשכח מזה, טוב?
‏"פשוט תזמין".
‏הוא אמר, "לא, הלוואי שיכולתי, ‏אבל, טרוור, בבקשה תמשיך".
‏אמרתי, "לא, תזמין, סטיב". ‏"לא, בבקשה, טרוור".
‏אמרתי, "תזמין, ממזר!
‏"פשוט תזמין!"
‏המלצר אמר, "היי, אין צורך שתריבו".
‏"תראה, ברור שהחבר שלך מרגיש לא בנוח.
‏"טוב? פשוט תזמין בשבילו".
‏"כן, ממש לא בנוח".
‏"אוקיי, אפשר לקבל בבקשה...
‏"שלושה רומאלי רוטי, ו...
‏"שלושה נאן שום,
‏"שאהי פניר אחד, פאלאק פניר אחד,
‏"ואפשר לקבל רוגן ג'וש מבשר כבש?
‏"וגם ניקח מנה אחת של עוף בחמאה..."
‏"לחברים הלבנים שלך?"
‏"למי שירצה.
‏"לא כל סוגי הקארי חייבים להיות חריפים.
‏"לא משנה כל עוד משתתפים.
‏"אין דרך שגויה".
‏"אתה כל כך מלא הבנה, טרוור".
‏"כן, נכון".
‏"אפשר גם לקבל בבקשה..."
‏"לא תענה?"
‏"לא, שיתקשרו שוב".
‏הוא אמר, "זה נהיה מביך. פשוט תענה. אמתין".
‏"טוב".
‏"הלו?"
‏"כן, זה טרוור. איך אפשר לעזור?"
‏"כן, לא, זה אני. מה העניין?
‏"אני לא יכול לדבר. אפשר...
‏"מה העניין? ‏אני לא יכול לדבר הרבה. אפשר...
‏"לא, אין בעיה בקול שלי. אפשר פשוט..."
‏"לא, הכול בסדר. לא נחטפתי. לא.
‏"לא נחטפתי. הכול בסדר.
‏"זה לא מסר סודי. מה העניין?"
‏"לא, נוכל לדבר אחר כך".
‏"לא, כן, ‏זה הקול שלי לפעמים. אין מה לדאוג".
‏"לא, ונדמה לי שאני מכיר את הקול של עצמי".
‏"גם אני מכיר אותו".
‏"אני עצמי כל החיים, טוב?"
‏"טוב, בסדר. נדבר אחר כך".
‏"טוב, אוהב אותך, אימא. ביי".
‏הארוחה הכי מביכה שלי בחיים.
‏בקושי אכלתי משהו.
‏פשוט ישבתי וחשבתי על החיים שלי.
‏בסוף קמנו לצאת.
‏סטיב קורן מאושר.
‏הם יוצאים לפניי,
‏וכשאני יוצא מהמסעדה, המלצר מנופף לנו.
‏הוא אמר, "לילה טוב, כולם! ערב טוב".
‏ונופפנו לו. הוא אמר, ‏"סליחה, לפני שתלך, היי.
‏"אתה לא טרוור נואה?
‏"הקומיקאי, כן?"
‏אמרתי, "כן, למה?"
‏הוא אמר, "אוי, לא, כי...
‏"לגמרי עבדתי עליך, טרבור!
‏"לגמרי עבדתי עליך, טרבור!"
‏"רגע, מה...?
‏"אתה הודי?" הוא אמר, "בטח שאני הודי!
‏"בטח שאני הודי! הכול פה הודי!
‏"לגמרי עבדתי עליך".
‏אמרתי, "לא הבנתי". הוא אמר, "לא הבנת?
‏"נכנסת ואמרתי, 'טרוור נואה פה'.
‏"אז התחלת לדבר במבטא ואמרתי ‏'גם אני אדבר במבטא'.
‏"אז עשית מבטא. אז אני עשיתי מבטא.
‏"ואז אתה עשית מבטא. ‏אתה התבדחת, אני התבדחתי.
‏"אהבת את הבדיחה?" אמרתי, "לא אהבתי!
‏"חשבתי שיבטלו אותי! אתה קולט?"
‏הוא אמר, "זה היה מדהים. ‏ממש הזעת! ולא מהקארי, הא?
‏"זה היה ממש מצחיק, טרוור!"
‏אמרתי, "לא. החברים שלי צחקו עליי".
‏"אני יודע." "פחדתי, למה עשית את זה?"
‏"כי אני מתמוגג מהכאב והסבל של אחרים.
‏"קוראים לזה שאדנפרוידה".
‏היי, טורונטו!
‏הייתם מדהימים. תודה רבה שבאתם!
‏אני אוהב אתכם! לילה טוב!
‏אני אוהב אתכם מאוד. לילה טוב, כולם.
‏תרגום כתוביות: כפיר מי-בר