Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Por-szí-vózz!
Porszívózz!
Bébi.
Hallhatnám egy pillanatra külső zajok nélkül?
Jól van.
„Akik megpróbálják…”
Jó, jöhet vissza!
„Hölgyeim és uraim!
A vörös sarokban…”
„Dél-afrikaiként…”
„A vörös sarokban…”
- „Annyit kaptam…” - „Amerikaiak!”
- Jól van! - „Amerikaiakként…”
„Rá kell jönnünk, hogy…
ez nem kérdés.”
Van egy hely…
„Annyian haltak meg!”
- „A miérteken a hangsúly.” - „Próbáltam…”
- „Tudnom kell, hogy képesek vagyunk rá.” - „Tudom…”
Jól van.
Hol vannak az emberek? Miért nincs itt senki?
Hogyhogy korán jöttem?
Oké, szuper a hangzás.
TREVOR NOAH: BÁRCSAK
Mi a helyzet, Toronto, Kanada?
Hogy vagytok?
Üdv a show-ban!
Üdv mindenkinek! Köszönöm, hogy eljöttetek!
Megcsináltuk!
Bizony, megcsináltuk!
Ez annyira klassz!
Rég találkoztunk. Túl rég.
Túlságosan is rég. De visszatértünk.
És szuper újra látni titeket.
Istenem, de hiányzott ez! Nagyon hiányzott.
Hiányzott a világ körbejárása. Hiányoztak az idegen nyelvek és kultúrák.
Voltunk Európában. Fantasztikus volt. Valóra vált az egyik álmom.
Életemben először eljutottam Svájcba. Álmodoztam erről.
Ha nem tudtátok volna rólam, elmondom, miért volt az álmom.
Anyám egy fekete xhosza nő Dél-Afrikából. Én Dél-Afrikában nőttem fel. Okés?
Apám egy svájci férfi. Svájcból. Fehér. Okés?
De sosem jártam Svájcban. Amikor volt lehetőségem, nem volt rá időm.
Nem tudtam elmenni. De végre eljutottam Svájcba, életemben először.
Annyira felszabadító volt!
Elmondom, miért.
Egész életemben
azt éreztem, hogy az apám nem igazán szeretett engem.
Okés?
És most, hogy Svájcban találkoztam vele, rájöttem, hogy nem ez volt a szitu.
Egyszerűen csak svájci.
Ott mindenki ilyen.
Egy picit fura volt.
Próbáltam meglepni őt.
Azzal, hogy németül tanultam. Egy ideje nem találkoztunk már.
Ő beszél németül, ezért gondoltam, meglepem.
Megnyitottam a Duolingót, tanultam.
Németországba érve gyakoroltam is. Svájcba érve ezt mondtam: „Na majd most!”
Készen álltam meglepni apámat. Azt terveztem, hogy a házához érve
ő ajtót nyit, és ezt mondja: „Trevor!” Erre én: „Papa, ich sprechen Deutsch!”
Mire ő: „Micsoda? Ich liebe dich!” És ezt csinálnánk…
Sok mindent. Az egészet elterveztem.
De nem így ment.
Odaértem, meglepődött, boldog volt. Aztán megszólaltam:
„Papa, ich sprechen Deutsch!” Erre ő: „Ne csináld ezt!
Ne csináld!”
Nagyon fura volt németül tanulni.
Akarok tudni németül, mert apám oldaláról a családom nagy része beszéli a nyelvet,
csak én nem.
Picit fejlődött a némettudásom, ami nem volt a legjobb.
Jártam Németországban.
Elmentem pár rokonhoz Kölnben.
Gyönyörű város. Aki még nem látta, menjen el oda! Káprázatos hely.
Az egyik barátom, Rolf ott volt velem a városban.
Egy nap azt mondja nekem: „Trevor!
Ma kipróbálhatnánk egy hagyományos német ételt. Oké?
Ennél egy kis tradicionális német kaját? Elviszünk egy helyre, jó?”
Mire én: „Remekül hangzik, Rolf. Mit eszünk?”
Erre ő: „Hallottál már a Subwayről?”
„Szerintem az nem német, Rolf.”
Mire ő: „Nein! Példaként mondtam, mint étteremláncot.
Ahol szendvicseket árulnak,
und te választod a kiflit és a feltéteket.”
Erre én: „Tudom, milyen egy Subway.”
Mire ő: „Oké. Elviszlek egy német változatába,
ami jobb annál. Szuper kifli, szuper hús. Ki kell próbálnod!”
Elvitt oda, és nem hazudott. Elmentünk a szendvicsezőbe.
Úgy 50 éves lehetett.
Minden németül volt. Bementünk, és ezt mondtam: „Ez az!
Nem az apám háza, de gyakorolhatom a németemet.”
Rolf rám néz, és azt kérdi: „Rendeljek?” Mire én: „Nem, majd én rendelek!”
Mire ő: „Oké. Te akarsz fizetni?” Mire én: „Nem, én csak rendelek.
És gyakorlom a nyelvet.”
Erre ő: „De lehet, hogy nem fognak megérteni, mert a német nyelv…”
„Nyugi, megoldom, Rolf!”
Odamentem a pulthoz. A nő barátságos volt. „Guten Tag, kann ich dich helfen?”
Erre én: „Guten Tag!
Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön!
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!”
És a nő összeszarta magát.
Sosem fogom elfelejteni, milyen arcot vágott a nő.
Kővé dermedt. Csak bámult, és ezt mondta: „Der Schwarze Hitler!”
Ami azt jelenti, hogy „a fekete Hitler”.
Igen.
Úgy hangsúlyozok bizonyos szavakat,
ahogy azt anno a Führer tette.
Magamba zuhantam.
Rolf rohadt viccesnek találta.
Egész úton hazafelé szakadt a röhögéstől.
„Mein Gott!
Der Schwarze Hitler!
Trevor! Képzeld el Hitlert feketén!
Akkor nem lett volna sikeres.”
Mire én: „Rolf, ez nem vicces!
A családom miatt tanultam németül, és a világ legrosszabb emberévé váltam.”
Erre ő: „De nagyon vicces volt. Látnod kellett volna magad!
Mintha le akartad volna igázni a húsokat. Mein Gott! Látnod kellett volna…”
„Ez nem vicces, Rolf! Most nagy fájdalmam van.”
Erre ő: „Nyugi, Trevor! Hadd élvezzem már a schadenfreudét, jó?”
Aznap egy új szót tanultam. Bizony. Azelőtt sosem hallottam.
„Schadenfreude.”
Ez egy német szó. Schadenfreude.
Okés?
Azt jelenti: „élvezkedni más fájdalmán és szenvedésén”.
Egy kis érdekesség: ezt a szót sosem fordították le más nyelvre.
Vajon miért?
Durva egy szó, igaz? Schadenfreude.
Kinek kell ez?
Örülni más fájdalmának és szenvedésének. Miért?
Aztán belegondoltam: „Szörnyen hangzik,
de mind csináljuk.”
Minden ittlevő csinálja. Mindannyian átéljük a schadenfreudét.
Ugye?
Mindannyian. Tudjátok, mikor?
Amikor, mondjuk, az autópályán vezetünk.
Kocsikázunk, minden jól megy,
majd átnézünk a túloldalra, ami teljesen be van állva.
Akkor támad bennünk egy apró érzés.
Ez: „Én helyes döntéseket hozok!”
Ez a schadenfreude.
Tudjátok, mi schadenfreude még?
Amikor a fekete nők középkorú fehér férfiakat láttak sírni,
miután a Disney változtatott A kis hableányon.
Ez a schadenfreude.
Az volt életem egyik legviccesebb pillanata.
Felnőtt férfiak sírtak.
„Tönkreteszik a gyerekkorunkat!
A kis hableány megváltozott!
Egyáltalán nem is hasonlít az eredetire!”
„Egyáltalán nem?”
Egyáltalán nem hasonlít az eredetire? Tényleg?
Nem emlékeztet az eredetire, amikor ránézel az újra?
Egyáltalán nem? Ugye tudjátok, hogy csak a bőrszíne változott meg? Csak annyi.
A haja vörös. Uszonya van.
Ezek nem emlékeztetnek a filmre?
Csak ennyit vettetek észre? Komolyan?
Tudjátok, mi még schadenfreude?
Az,
amit
az emberek
Írországból, Kenyából,
Trinidadból,
Jamaicából,
Dél-Afrikából
és Indiából
mind éreztek,
amikor azt mondták a hírekben: „A királyi család rossz hírt kapott.”
Sokan nem értenek egy dolgot. Akik ezt mondják: „Ti ezen nevettek?”
„Először is: igen. De…
félreértitek.” Oké?
A királyi család érzékeny arra, ahogy a rossz híreiket fogadják.
De ők ezt nem értik. Ez nem rossz hír.
Rossznak számít bármikor is az, amikor a királyi család sajnáltatja magát?
„Kérjük, legyenek együttérzők velünk!
Elveszítettük Harryt és Meghant.”
„Hogyhogy? Eltűntek?”
„Nem.
A kedvenc brit párotok a kedvenc amerikai párotokká változott át.”
„A királyi család rossz hírt kapott.”
„Tényleg rossz hír?” „Igen.”
„Meghalt a királynő.” „Miben?”
Befejezte az életét!
Ez komoly? Gyászolják meg nyugodtan, de befejezte az életét!
Tudjátok, hány embernek nem adatik meg ez? Neki megadatott.
Királynőként halt meg. Az öregedés miatt. Szóval befejezte a játékot.
Vége. Jöhet a stáblista!
Az ékszereivel együtt temették el.
#Győzelem.
Szomorkodjanak a kolóniák? Az övék a sok ékszer.
Ha az afrikaiaknak kellenének a gyémántok: „A királynő magával viszi őket.”
Ez komoly?
Egyesek azt mondják: „Most nem kell ilyeneket beszélni!
Nem kellene rosszakat mondani róla! Halottról nem szabad rosszat mondani!”
Pedig pontosan azt kell tenni.
Akkor kell savazni az embereket, miután meghaltak. Igaz?
Egyetértünk ebben?
Legyünk kedvesebbek egymáshoz, míg élünk, és a haláluk után savazzunk másokat!
Okés?
Tegyétek meg a kedvemért! Ha meghalok, bármit mondhattok rólam!
De ha megláttok az utcán, köszönjetek!
Tudjátok, miért? Mert halott leszek!
Sokan ezt csinálják:
„A királynő sírján táncolnak…”
Erre valók a sírok. Ezért lapos a tetejük.
Hogy táncolni lehessen rajtuk.
Máskülönben dőlt lenne mind, hogy lecsússzunk róluk.
A királynő még itt is jól jár.
A legjobb táncosok táncolnak a sírján.
Képzeljétek el az afrikaiakat! Ahogy csinálják, amit szoktak.
Majd jönnek az írek: „Most mi jövünk! Hagyjatok nekünk helyet a síron!”
Aztán megérkeznek az indiaiak: „Ez a mi pillanatunk!”
Végül mindenki a Karib-térségből: „Gyilkos sorok!”
Nagy tapsot!
Az egyik kedvenc időtöltésem, amit régebben szerettem csinálni,
az a horrorfilmek nézése volt,
ami közben megszóltam az emberek hülye döntéseit.
Imádom!
Nézem a horrorfilmeket, megvárom a hülye döntéseket,
és amikor meghalnak, azt mondom: „Megérdemelted!”
Értelmetlen dolgokat tesznek. Abszolút.
Például üldöznek valakit.
Egy maszkos fickó, késsel a kezében. Megvan?
Az ürge csak sétál.
Az áldozat szalad az autó felé, és babrál a kulcsokkal.
Aztán kinyírják. „Mi volt ez? Mit csinálsz?”
Ha valaki késsel üldöz, és odaérsz egy autóhoz,
ne akarj beszállni! Időpocsékolás.
Csak szaladj a kocsi oldalához,
és várj!
Ha ő arra megy, te erre!
Ha ő arra, te erre!
Egész nap csinálhatjátok.
Sosem értem ezeket a hülye döntéseket a horrorfilmekben.
A kedvencem, amikor el kell bújniuk. Ennyi a dolguk. Elbújni és kussolni.
Másfél órán át nem képesek rá.
Mint a Hang nélkülben. Láttátok már? Az egyik kedvenc filmem.
Megvan? Amiben az űrlények nem látnak semmit.
A visszavert hang segítségével határozzák meg, ki hol van.
Mindig a pajtában bújnak el. És ezt csinálják…
Csendben kell maradni. Lazán.
Lazulni kell.
Még xboxozni is lehetne csendesen.
De nem.
Mindig van egy baba.
És mindig van egy pillanat, ahol a szörnyek feladják.
Amikor ezt csinálják…
És ahogy menni készül, amint le akar lépni,
mindig van egy idióta, aki felugrik:
„Nem bírom ezt tovább!
Kapjatok el!”
Kinyírják. Meg is érdemli.
Ezt sosem értettem. Sosem.
Miért csinálják? Csak várniuk kellene.
Ha elég ideig bent maradnak, akkor megszűnik a veszély.
Miért nem képesek rá? Miért olyan nehéz bent maradni?
Aztán jött a világjárvány.
A reakcióm: „Most már értem!”
Mert mind elértük a töréspontot. A járvány megőrjítette az embereket.
Azt hittem, hogy mind összefogunk majd. A gyerekkoromban látott filmek miatt.
Azt hittem, hogy ha az embereket egy egzisztenciális fenyegetés éri,
akkor felhagyunk minden harccal,
és összefogunk a győzelemért.
Vili?
Amikor jött a vírus, azt hittem,
hogy ez lesz: „Elég a rasszizmusból, a szexizmusból! Fogjunk össze!”
Hogy legyőzzük az ellenséget, aztán így folytatjuk:
„Jöhet újra a rasszizmus és a szexizmus!”
Mint a Függetlenség napjában. Ott ez volt. Ugye?
Azon a filmen nőttem fel.
A világon mindenki összefogott az űrlények ellen. Hagytuk…
Nem volt politika, semmi. Egyesültünk, és győztünk.
És a való életben mit csinálunk? Harcolunk egymással, és veszítünk.
Egy csapatban kellene lennünk. Úgy volt, hogy Will Smith a hősünk.
Semmi sem ment a terv szerint!
Vajon így haltak ki a dinoszauruszok is?
Talán nem egyeztek meg semmiben.
Lehet, hogy az egyikük szólt, hogy: „Egy aszteroida tart a Föld felé!”
Mire a többiek: „Az aszteroidák nem léteznek!
Az egész csak átverés!”
Aztán belecsapódott a bolygóba.
Porfelhő lepte el a Földet.
A dinoszauruszok bepánikoltak:
„Mindenhol por van!
Vegyetek fel maszkot!”
Erre a T-rex: „Nem megy!”
Tudjátok, még mi a durva?
Azt hittem, hogy a pandémia Afrikában pusztít majd a legjobban.
Nem fogok hazudni, megrémültem. Féltettem az afrikai kontinenst.
Egész életemben azt láttam, hogy amikor jött egy vírus,
és Afrikába ért, ott volt a legrosszabb. Ez is elkezdett világszerte terjedni.
Már fel voltam készülve rá. A barátaim otthonról hívtak telefonon:
„Trevor! Láttad, mi van ezzel a koronavírussal?”
„Igen, láttam.” „Szerinted mi lesz most?”
„Bakker! Nektek annyi!”
„Nekünk?” „Igen. Én Amerikában vagyok, tesó.
Én jó döntéseket hozok.”
De tévedtem.
A járvány kezelésében Afrika minden kontinensnél jobban teljesített.
Ez mindenkit sokkolt.
De volt egy durvább dolog.
Amikor kitört az ebolajárvány Afrikában,
akkor a hírekben úgy állították be, mintha az afrikaiak hibája lett volna.
Akármelyik híradót néztük, valamilyen szinten őket hibáztatták.
Minden híradásban. Igaz?
Nem vették emberszámba az embereket. Láthattuk a Sky vagy a BBC riporterét,
és holttestek tornyosultak mögöttük.
„Sarah! Nyugat-Afrikában vagyok, és mögöttem látható,
ahogy az ebolaáldozatok holttestei tornyosulnak.
Sok európai tudós úgy véli,
hogy az afrikaiak felelősek ezért.
Elutasították az Egészségügyi Világszervezet tanácsát,
és nem tartották egymás között a távolságot ebben a nehéz időben.
És úgy tűnik, hogy az egészet csak maguknak köszönhetik.
Dillian Pann, BBC. A szó a stúdióé.”
Néztem ezt, és azt gondoltam: „Ne! Miért tesszük ezt magunkkal?
Miért, Afrika? Miért?
Miért csináljuk ezt magunkkal?
Miért szeretjük puszilgatni a majmokat?”
„Olyan szexi ajkaid vannak!”
Aztán amikor jött a Covid, Afrikában használták azt a tudást,
amit más vírusoknál szereztek, a Nyugat segítsége nélkül,
és jobban kezelték, mint bárhol máshol.
Elismerést nem kaptak. Mindenki mázlinak fogta fel.
A világ szerencsés, hogy az afrikaiak nem rosszindulatúak. Bizony.
Nem rosszindulatúak.
Bármit megadtam volna, hogy lássak egy ilyen afrikai hírbemondót:
„Jó estét, emberek! Üdv az Afrikai Hírközlő Televízióban!
Ma este a koronavírusról lesz szó,
ami elpusztítja a nyugati világot.
Afrikai tudósok úgy vélik,
hogy a nyugati emberek ezt maguknak köszönhetik.
Sokan elutasították az Egészségügyi Világszervezet tanácsát,
és nem tartottak megfelelő távolságot egymástól.
Néhányuknak azt is meg kellett mutatni, hogyan mossanak kezet.
Vademberek!
Az csak tetőzi ezt a problémát,
hogy sokan nem akarnak maszkot viselni az arcukon,
azt mondván, hogy: ’Ezen keresztül nem kapok levegőt.’
A tudósok ezt a jelenséget ’nyomitüdő-szindrómának’ hívják.
Visszaadom a szót, Chippewa.”
De megnéztem volna ezt!
A Covid egyik legnagyobb mellékhatása, amire nem számítottam,
az, hogy mennyire hülyévé tette az embereket.
Igen. A koronavírus miatt megtudtam, hogy hány barátom abszolút idióta.
Mindenki a Facebook egyetemén tanult.
Mindenkiből tudós lett.
Mindenkinek volt összeesküvés-elmélete: „Egyértelmű, hogy ez a kormány műve.”
„Ezt a kormány okozta?” „Igen.” „Miért?” „Hogy irányítsanak minket.”
„Szerinted így irányítást szereztek? Szerinted a kormányok akarták ezt?”
Szerintetek mi ad nagyobb hatalmat egy kormánynak?
Ott a dolgozó nép. Pénzt keresnek,
olyan dolgokat vesznek, amire nem telik, adósságba kerülnek, tovább dolgoznak,
holott nem szeretik, de kell a pénz a felesleges dolog hitelére,
amire nem is volt pénzük.
Aztán megint pénzt keresnek nekik nem tetsző, szükségtelen dolgokra,
aztán hitelt vesznek fel egy másikra,
még nagyobb adósságba kerülnek,
eljárnak dolgozni a pénz miatt…
Szerintetek mi ad hatalmat? Ez?
Vagy az, ha mindenki otthon ül, semmittevően, az életen elmélkedve?
Az otthon ülő emberek meg erre gondolnak: „Hogyhogy a hétvége csak kétnapos?”
Ez a kormányok rémálma.
Az összeesküvés-elméletek baromságok. Egyébként nem ellenzem őket. Okés?
Ezt értsétek meg! Szeretem a jó összeesküvés-elméleteket.
Mindenkinek hinnie kell egyben.
Az életünkben hinnünk kell legalább egy jó összeesküvés-elméletben.
Bizony. Ettől leszünk éberek.
Nem kell mindenben hinni.
Csak egyben.
Elmondjam, mi az én kedvencem?
Én úgy gondolom,
hogy a glutén csak sűrített fehér kiváltság.
Tudjátok, hogy igazam van.
De a Covid kapcsán nevetséges elméletek voltak.
Mert én tudom, mi történt.
Ez idegesített a legjobban.
Igen, tudom.
Pontosan tudom, mi okozta a Covidot.
Tudtam, hogy ez lesz, de nem szóltam. Az én hibám.
Túl sok volt a kívánság.
Túl sokat kívántunk.
Én láttam előre.
Fiatalkoromban a kívánságok különleges dolgok voltak.
Nem történt meg túl gyakran. Különleges esemény kellett ahhoz,
hogy kívánhassunk valamit. Ha találtunk egy négylevelű lóherét.
Ha láttunk egy hullócsillagot. „Hol van?” „Ott!” Elkéstél.
Vagy ha szülinapunk volt. Elénk hozták a gyertyákat.
És ha mindet elfújtad, akkor kívánhattál valamit.
Ha kihagytál egyet, meghaltál.
De már mindennél kívánnak az emberek. Ha, mondjuk, találnak egy szempillát.
„Kívánj valamit!”
Tudjátok, hány olyan szar szokott az arcunkon lenni?
Bizonyos időpontban is kívánhatunk. Ugye? „11:11 van. Kívánj valamit!”
Az mindennap van.
Itt naponta kétszer is, mert nem szeretjük a nagy számokat.
Nem lehet mindennap kívánni. Csak különleges helyzetekben.
De az emberek állandóan kívángattak.
Mindenhol. Még a rapperek is.
„Bárcsak a tesó megtenné!” Micsodát? Nem fejezted be!
Így jött a Covid. A kívánságaink összegyűltek.
Méghozzá mind egyszerre.
És ezt kaptuk.
A Covid egy szemét dzsinn volt, aki minden kívánságunkat teljesítette.
Mind kívántunk valamit. Hányan dörzsöltük a varázslámpát
2020 elején?
Kívántunk mindenfélét: „Bárcsak ne kellene mindennap bemennem az irodába!”
„A kívánságod teljesült.”
Nem akartatok bejárni az irodába.
De azt nem kívántátok, hogy ne a házatokban legyen az iroda.
Ezért minden egyes nap a Zoomon ragadtok,
nem pisloghattok, tartani kell a szemkontaktust.
„Igen!”
Keresni kellett egy helyet a házban, ami úgy nézett ki, mintha rend lenne.
Mindenki kívánt valamit.
És megkaptuk, amit kívántunk. Hány szülő dörzsölte meg a varázslámpát?
Mindenfélét kívánva:
„Bárcsak több időt tölthetnék a gyerekeimmel!”
„A kívánságod teljesült.”
Bizony.
Sok szülő rájött, hogy csak azért szeretik a gyerekeiket,
mert csak részidőben ismerik őket.
Reggel találkoznak, iskolába küldik őket, este mesélnek nekik. Nagyon cuki meló.
De hirtelen mindenki a házban ragadt. Éjjel-nappal.
Élvezet volt látni a pálfordulást a szülőknél. Bizony.
Az elején minden szülő azt mondta: „Nem nyithatják ki az iskolát!
A gyerekeim sehová sem mennek! Mindenáron megvédem őket!
Egy anyatigris vagyok, és megvédem a kölykeimet! Világos?
Nem nyithatják ki az iskolát, míg el nem tűnik a vírus!”
Aztán kilenc hónappal később…
ugyanazok a szülők ordították, hogy:
„Mikor nyitnak ki a rohadt iskolák?
Nem lehetek egész nap a gyerekekkel! Én csak az anyjuk vagyok.
Az iskolában a helyük!”
Erre a gyerekek: „Anyuci! Itt az új variáns!”
„Ide figyelj, Timmy! Egyszer a sarkadra kell állnod, oké?
Vagy kibírja a tüdőd, vagy nem. Oké, pajti?
Menj, és állj a sarkadra!
Ha Simbának ment, neked is menni fog! Hakuna matata! Menj csak! Gyerünk!”
Mind kívántunk.
Hány pár kívánt dolgokat?
Dörzsölték a varázslámpát.
Közben egymás szemébe néztek:
„A mindenit, csajszi!
Bárcsak egész nap bezárva lehetnék veled!
Bárcsak bezárnának minket, és eldobnák a kulcsot!
Olyan dolgokat tennék…”
„Igazán? Miket tennél?”
„Csajszi! Bárcsak azt mondanák, hogy egész nap együtt lehetünk!
Egész nap!”
„A kívánságod teljesült!”
Nagyon sok pár okult a dolgokból a pandémia idején.
Nagyon sokat tanultak a párok.
Sokan rájöttek,
hogy a szerelem feltétel nélküli,
de a kedvelés időhatárokkal jár.
„Szeretlek, drágám, de nem tudom, kedvellek-e még.”
Tök jó volt az elején. Emlékeztek? Mint egy ottalvós buli.
„Istenem, ez annyira jó móka!”
Aztán a hetekből hónapok lettek.
A hónapokból évek.
Egy ponton csak ültünk a házban,
üveges tekintettel bámultunk előre,
és hallottuk őt, ahogy köhög a túloldalon.
És arra gondoltunk: „Ez az!
Köszönöm, istenem!
Vidd el őt most!
Ha eljött az ideje, akkor ez van.
Legyen meg a te akaratod, Uram!
Jól jönne még több hely a melóhoz.”
Tudjátok…
a világon a legjobban az szokott elszomorítani engem,
hogy gyakran nincs időnk feldolgozni a miérteket.
Mindig történnek dolgok.
Érezzük azt, ami velünk történik.
De gyakran az van,
hogy nincs időnk rá, vagy talán nem is akarunk rájönni
a miértekre.
Hogy miért voltunk olyan dühösek.
Hogy miért veszekedtünk annyit egymással.
Nem volt együttérzésünk másokkal szemben. Rosszul viselkedtünk.
Szerintem ez az egész azért volt,
mert féltünk.
Az emberek gyakran belefeledkeznek a dolgokba,
és elfelejtjük, mennyire bizonytalan az élet.
Minden egyes nap azt tanítják, hogy tudunk mindent.
És beletörődünk, így azt hisszük, mindig tudjuk.
„Milyen lesz a forgalom?” „Tudod!”
„Milyen lesz az idő?” „Tudod.” „Csütörtökön esni fog.”
Tudjátok, micsoda varázstrükk ez?
Ha ez a technológia meglett volna 500 éve,
akkor egy eső megjóslására ez lett volna a reakció…
Természetesnek vesszük, de elfelejtjük tőle,
hogy az élet bizonytalan. Nem tudhatjuk, mi lesz. A járvány megmutatta.
Mindannyiunknak.
És szerintem el kellene gondolkodnunk a miérteken.
Miért voltunk dühösek, frusztráltak?
Nem a mozizás
vagy a bulik hiánya miatt,
vagy mert nem mehettünk plázázni, meg ilyenek.
Azért, mert elvesztettük egymást.
Én titeket, ti engem.
Elvesztettük ezt.
Értitek?
Emiatt voltak frusztráltak az emberek.
És a kormányok úgy tüntették fel, mintha tudták volna.
Ez tette rosszabbá a dolgot.
Annyira magabiztosak voltak!
Úgy mutatták, mintha tudták volna. Azt mondták, 21 napig tart majd.
Huszonegy napig. Sosem felejtem el ezt a számot.
Mert nem kérdeztünk rá a miértjére. Igaz?
Hallottuk, hogy Kína hirtelen felhúzott egy 10 000 férőhelyes kórházat.
Senki sem kérdezte, hogy: „Miért?”
Csak ezt csináltuk: „Jaj, Kína! Imádnak szarokat építgetni.”
A világ vezetői is magabiztosak voltak. Egyik önteltebb volt a másiknál.
Az egyik kedvencem az Egyesült Királyság miniszterelnöke, Boris Johnson volt.
Megvan?
Érdekes figura.
Elment a kórházba
a járvány ideje alatt,
és embereket ölelgetett. Az egész legelején. Embereket ölelgetett.
Erre az újságírók: „Miniszterelnök úr! Ön szerint helyénvaló ölelgetni…”
„Először is nyugodjon le mindenki! Itt nincs járványról szó.
Nézzék a hajam! Stresszesnek tűnök? Nyugodjanak le!
Semmi baj! Minden rendben. Ölelkezhetek. Nem állunk le! Minden nyitva marad.
A kocsmák, a stadionok…
Elnézést, most mennem kell…”
És elment. Leszarta.
Az amerikai elnök még beképzeltebb volt. Igen. Láttátok Donald J. Trumpot előjönni?
Nagyon laza volt. Ezt mondta: „Emberek! Mindent elintézünk!
Mindössze 21 nap alatt. Csak 21 nap alatt.
A vírus 21 napon belül eltűnik.
Egyesek szerint már 20 nap múlva.”
Aztán a vírus jött, és mellbe rúgta Trumpot és Borist is.
Intenzív osztályra kerültek, majdnem meghaltak. Azért élték túl,
mert mindketten államfők voltak. Titkos gyógyszert kaptak.
Mondjuk, Boris úgy jött ki a kórházból, mint akit megváltottak.
Kijött a kórházból, tartott egy sajtótájékoztatót,
és lezárt mindent.
Csapzott ábrázattal azt mondta: „Emberek! Ez nem vicc.
Én átéltem. Bezárunk mindent.
Kocsmákat, stadionokat.
Ne vegyék félvállról! Én átéltem.
Ez nem vicc. Most mennem kell.
Nem tudok beszélni. Muszáj…” Aztán lelépett.
Halálra rémült a fickó.
Már vártam, hogy megjelenjen a koronavírus. Így…
Trump viszont leszarta az egészet.
A makacssága viszi majd a sírba.
Kijött a kórházból,
alig kapott levegőt, de tartott egy sajtótájékoztatót.
Nem is beszélt. Csak ez volt:
„Ha nekem sikerült,
akkor nektek is fog!”
Bakker!
Nem értem, hogy szavazhatták meg a fickót.
Tényleg nem értem.
És ezt nem politikai szempontból értem.
Azt megértem, ha az emberek politikai beállítottságból szavaznak.
Csak azt nem értettem, miért szavaztak rá.
Az még durvább volt, hogy akik rá szavaztak,
csalódtak abban, hogy milyen ember.
Nekem ez volt a legdurvább. Ez volt a reakció: „Nem értem, mit csinál.
Ezt nem hiszem el.”
„Hogy mit nem hiszel el?” „Donald Trumpot. Te érted ezt?”
„Azt, hogy azt csinálja, amit egész életében csinált?”
„Igen. Ez teljesen sokkolt.”
„Sokkolt?”
Donald Trump a legkiszámíthatóbb ember, akit valaha láttam.
Folyamatosan csak magát adja.
A fickó egy klisés gonosztevő.
Gonosztevőnek néz ki, úgy is beszél.
Mintha egy Scooby-Doo-epizódból lépett volna ki.
Az arca, a kisugárzása…
El tudom képzelni a mesében egy szembesítésnél.
„Szerinted ki lehet az, Scoob?”
„Nem én, annyi biztos!”
„Semmit sem tettem! Ártatlan vagyok!”
Aztán: „Én teljesen ártatlan vagyok!
Egyesek szerint én vagyok a világ legártatlanabb embere.”
„Szerintem az a fickó lesz az!”
Egyszerűen nem értem.
Miért szavaztak… Fel tudom fogni, de valahogy nem értem az egészet.
Mert rájöttem arra, hogy az Amerikai Egyesült Államokban
az nyerhet választást, akinek furcsa hangja van.
Ilyen egyszerű. Az USA elnöke akarsz lenni?
Ha fura a hangod, nyersz.
Az elvek, ötletek már unalmasak. Ha kiállsz, hogy: „A tervem…”
„Pfuj! Normális hangú ribanc!”
Nem.
Ha fura hangod van, az emberek imádnak.
Tudtátok, hogy minden amerikai elnöknek fura hangja volt? Mindegyiknek.
Bármeddig visszatekinthetünk. Mindegyik furán beszélt.
Ott volt például Kennedy. Neki is fura hangja volt.
Mindig ezt csinálta: „Nem az a fontos, mit tehet érted az országod,
hanem hogy te mit tehetsz…” Ez nagyon fura.
Bármit mondtok, ez nagyon fura.
Képzeljétek el, ahogy a McDonald'sban rendel kaját ezzel a hanggal!
Így: „Az egyes menüt kérem! Legyen közepes, sült krumplival!
Egy McFlurryt is kérek hozzá!
Hogyhogy nem jó a fagyigép?”
Ez nagyon fura.
Minden amerikai elnök furán beszélt. Mindegyik.
Bill Clinton is furán beszélt.
Mindig úgy beszélt, mintha el akarná csábítani a nézőket.
Ugye? Így:
„Nem volt szexuális kapcsolatom…
azzal a nővel.”
Ez meg mi?
Minden elnök furán beszélt. Mindegyik.
George Bush is furán beszélt.
Mindig egy kissé kuncogva. Így: „Megkeressük a tetteseket,
aztán lebombázunk egy másik országot.
Ha egyszer becsapsz…”
Ez is fura.
Minden elnök furán beszélt. Mindegyik.
Barack Obama is furán beszélt.
Úgy beszélt, mintha nem töltött volna be a hangja.
„Az amerikai embereknek szükségük van
gyorsabb internetre!”
Ez nagyon fura.
Joe Biden is furán beszél. Nagyon durva.
Minden beszéde motyogásba torkollik.
Nagyon fura. Kiáll, és ez van:
„Ezért fontos megértenünk, hogy…
…a legjobb négerek álmai. Komolyan!
Tényleg! Könyörgöm!
Komolyan gondolom.
Komolyan.”
Nagyon fura.
Trumpnak volt a legfurább hangja.
A többi amerikai elnök beszéde kiszámítható volt. Rendszer volt bennük.
Trump mindig meglepett minket.
A hangereje folyton ingadozott.
Furán hajlította a hangokat.
Rohadt nehéz volt belőni a hangerőt a tévén, amikor ő beszélt.
Tekertem fel-le, mint egy szar DJ.
Mert a beszéde közben nem tudtad, mi lesz. Ez volt: „Szerintem amerikaiakként
mindent meg kell tennünk, próbálkozunk, nem adjuk fel,
mindent megteszünk.
Tényleg. Így van.
De tudom és hiszem, hogy ha akarjuk, és képesek vagyunk rá,
de nem tesszük meg, mégis meg kell. Talán így lesz. De…”
Mi van?
Ez nagyon fura.
Ezért nevetek mindig, ha kanadai híradót nézek.
Ha Kanadába jövök, bekapcsolom a tévét, és ez van:
„Egy újabb kanadai botrány. Justin Trudeau újabb botránya.”
Elbűvölő botrányai vannak. Komolyan.
Főleg az amerikai elnökökhöz hasonlítva. „Botrányos.”
„Elítélték már? Akkor fogjátok be!”
Még hogy botrányos…
„Egy gazdag férfi házában aludt.”
Elbűvölő.
Eddig az a kedvenc Justin Trudeau-botrányom,
amikor egyszer elutazott Indiába.
És egyből indiai lett belőle.
Talán ez minden idők legjobb botránya.
Emlékszem, amikor elterjedt a hír.
Repülőre szállt. Öltönyben. Elment Kanadából.
Integetett a repülőről: „Viszlát, emberek!”
Elrepült, leszállt Indiában.
Kinyíltak az ajtók, kijött, és máris félig indiai volt.
Zakó volt rajta.
De az volt durva,
hogy minél több napot töltött ott, annál jobban indiai lett.
Napról napra.
Nyilván senki sem szólt neki a kanadai hírekről, ahol durván savazták.
„Ilyen arcátlanságot! Hogy tehet ilyet?”
Ő pedig egyre jobban indiai lett.
Egy felsővel kezdte, majd jött a nadrágja. Egy teljes öltözék. Aztán jött a fejdísz.
A kedvencem volt, amikor rangos emberekkel találkozott,
akiken öltöny volt.
Ő meg úgy jelent meg,
mintha egy indiai film válogatójára ment volna. „Mi a picsa?”
Kezdett annyira indiai lenni, hogy vártam, hogy a beszéde közben
hirtelen ezt mondja:
„Nagyon büszke vagyok arra,
amilyen munkát együtt elvégeztünk.
A kanadaiak és az indiaiak
együtt…”
Reméltem, hogy ez lesz.
Vártam rá.
„Minden idők legnagyobb botránya.
Indiai lett belőle.”
Nem volt annyira vészes.
Szerintem túlságosan erőlködik.
Justin Trudeau túlságosan erőlködik.
Meg akarja mutatni, hogy jószívű. Nagyon sokat akar.
De nem annyira vészes. De én elfogult vagyok. Tényleg.
Mert én is vétettem trudeau-s hibákat.
Bizony.
Előttetek vallom most be.
Én is vétkeztem, Kanada.
Én is próbáltam bizonyos emberek csoportjára hatni,
és nem lett jó vége.
Az én történetem Skóciában, Edinburgh-ben esett meg.
Gyönyörű hely. Ha még nem jártatok ott, menjetek el! Káprázatos. Minden az.
A hely tele van történelemmel. Az emberek nagyon kedvesek.
Az időjárásról ne beszéljünk!
Ott minden régi. Ezt szeretik kihangsúlyozni.
Edinburgh-ben mindenki ezt csinálja: „Szerinted hány éves ez a híd?”
Mire te: „Nem tudom!” Erre ők: „Háromszáz éves.”
„Jól van.” Majd folytatják: „Az a templom 500 éves.
Ő itt a fiam, 800 éves.”
„De hatévesnek néz ki.” „Bizony. Egy igazi skót.”
De csodás emberek. Jól éreztem magam ott.
Egy stand-up-fesztiválra mentem oda.
És amikor én elutazom valahova,
akkor próbálok egy helyen lenni a barátaimmal, időt tölteni együtt.
És vagy rendelünk kaját, vagy étterembe megyünk, és olyankor
egyvalaki választ ételfajtát.
Nincs rinyálás. Mindenki kap egy napot.
Amikor eljön az én napom,
akkor mindig indiai ételt választok.
Okés? Szerintem a világ legjobb konyhája. Semmi sem közelíti meg.
Aki nem ért velem egyet, azzal lejátszhatjuk a parkolóban.
Imádom az indiai ételeket. Mindig is imádtam őket.
A barátaim kérdezték, mi legyen.
„Trevor?” Erre én: „Indiai kaja.” „Mindig?” „Igen mindig.”
„De állandóan?” „Miért kérdezitek? Ha tudjátok, akkor ne kérdezzétek!”
És kerestem egy éttermet.
Mindig próbálom megtalálni a leghitelesebb indiai éttermet.
A legautentikusabbat.
Vili? Így ha elmegyek valahová, kérdezősködni kezdek.
Érdeklődöm a jó helyek iránt. Amit fehérek ajánlanak, oda nem megyek.
Találtam egy hiteles kis helyet.
És annyira boldog voltam!
Elmondom, miért kell egy autentikus hely. Csak hogy megértsetek engem.
Dél-Afrikában nőttem fel. Okés?
Sokan nem tudják, hogy Dél-Afrikában
van a legnagyobb indiai népesség Indián kívül.
Okés? A legnagyobb indiai népesség Indián kívül.
Mostanra Kanada lett az első,
de az én gyerekkoromban
nálunk élt a legtöbb indiai ember, Indián kívül.
Így ha felrobbant volna India,
mi váltunk volna Indiává.
Ez volt.
Szerencsém volt az indiai kultúra mellett felnőni.
A legjobb barátom gyerekkoromban
egy indiai fiú volt, Theesan Pillay.
Elválaszthatatlanok voltunk.
Mondom, mennyire. Mindennap együtt lógtunk,
együtt töltöttük a szüneteket. Együtt ettünk, mindent együtt csináltunk.
Annyi közös volt bennünk! Az iskolaév elején találkoztunk,
és rengeteg közös dolgunk volt.
Ő is szeretett futni, én is.
Szóval…
Theesannal minden napot együtt töltöttünk.
Nem bonyolítottuk túl. Együtt mentünk órákra,
aztán együtt voltunk a szünetekben.
Aztán pedig együtt ebédeltünk.
Ebédre más ételeket ettünk.
Theesannak mindennap az anyja pakolt ebédet.
Én pénzt kaptam anyámtól, hogy vegyek kaját
az iskolai büféből.
Az ebédlőben. Okés?
Szóval én mindennap vettem kaját.
Mert anyám nem tudott főzni.
Egyszer megpróbálta, de aztán lebeszéltem róla.
„Ez gyerekbántalmazás. Inkább adj pénzt!”
Így vettem a kaját.
Theesannak viszont az anyja főzött.
Minden egyes nap curryt hozott.
Honnan tudom ezt?
Mindennap együtt ültünk az asztalhoz, Theesan kinyitotta a kis ételhordóját,
kivette a kis ivólevét,
majd kicsomagolta a háromszög alakú szendvicsét.
Megfogta, szétnyitotta,
belenézett, majd elkezdett ordítani.
Így: „Curry!
A fenébe, anyuci!”
Mindennap.
Mindennap ez volt. Leültünk együtt kajálni,
kivette az ivólevet, a szendvicset, belenézett, majd ez volt: „Curry!
A fenébe, anyuci!”
Minden egyes nap.
Folyamatosan.
Mindennap. Birkahúsos curry.
Bárányhúsos curry.
Krumplis curry. Mindenféle curry.
De minden egyes nap curryt kapott.
„Curry!” Ez volt a kedvencem a napban.
Néha elő sem vettem az ebédemet, mert féltem, hogy lemaradok.
Csak ültem mellette, és vártam.
Kinyitotta, majd azt mondta: „Curry!”
És én szajkóztam, hogy: „A fenébe, anyuci!”
Hónapokon át mindennap ez volt.
Majd egyszer
végre
meg akartam törni az egészet,
és egy nap odafordultam hozzá, amikor ordította, hogy: „Curry!
A fenébe, anyuci!”
És azt mondtam: „Theesan!
Ugye tudod, hogy mindennap curry lesz?”
Erre ő: „Micsoda?”
Mire én: „Mindennap curryt fogsz hozni.
Mindennap szétnyitod a szendvicset,
és meglepődve azt mondod, hogy: ’Curry! A fenébe, anyuci!’
De mindig curryt fogsz hozni.”
Erre ő: „Tudom, Trevor. Tudom.
Ilyenkor nem meglepődök, csak csalódott vagyok.
Mert minden egyes nap eljövök az iskolába,
és amikor ebédelni készülök,
tudom, hogy mit fogok találni a dobozban, mert előző este curry volt otthon.
Anyukám fogja a tegnap esti curryt, és szendvicset csinál belőle nekem,
és azt eszem meg a suliban.
És tudom, hogy ha ma hazamegyek, akkor a holnapi curryből eszek majd.
Szóval mindennap curryt eszem,
mindig csak több curry lesz.
Tudom, hogy indiai vagyok, Trevor, de ez túl sok.
Valami mást szeretnék enni.
A változatosság az élet fűszere, nem a curry az.”
Erre én: „De Theesan! Annyira rossz?”
„Már nem is tudom.
Nem tudom megmondani.
Tessék, kóstold meg!”
És nekem adta a currys szendvicsét.
Beleharaptam.
Toronto! Vannak pillanatok az életben…
amik örökre megváltoztatnak.
Amik meghatározzák, mi lesz belőled. Ez egy olyan pillanat volt.
A számhoz vettem a szendvicset,
beleharaptam, és életre kelt a szám.
A nyelvem elérte a célját.
Még sosem éreztem ilyennek a krumplit.
Pattogtak a számban az ízek.
Csak meresztettem a szememet.
Egyszerűen… Csak ezt csináltam: „Ejha! Curry!
Köszönöm, anyuci!”
Majd azt mondtam: „Theesan! Ez király! Ezt eszed mindennap?”
Erre ő: „Minden átkozott nap.”
Erre én: „Oké. Cseréljünk!
Odaadom a büfés pénzemet,
te pedig nekem adod a currys kaját mindennap.”
És megtettük.
És mondok valamit. Legjobb barátok voltunk,
de lelki társakká váltunk.
Mert megkaptuk, amiről álmodoztunk.
Okés? Én otthoni kaját kaptam minden egyes nap.
És Theesan indiaiként végre üzletelt. A mennybe került.
Tökéletes volt.
Azóta is imádom a curryt.
Évtizedekkel később Skóciában mentünk kajálni a barátaimmal.
Egy indiai helyet választottam. Egy autentikus helyet. Odaértünk,
és durván jó volt. Hiteles. Ahogy beléptünk, indiai zene szólt.
Indiai vendégek, indiai séfek. Indiai pincérek. Indiai viseletek a falon.
A reakcióm: „Ez az! Hazaértem.”
Bementünk, leültünk.
Ahogy leültünk, az egyik barátom, Steve egyből nyúlt az étlapért. Erre én:
„Steve! Majd én rendelek mindenkinek!”
Erre ő: „Nem kell, Trevor. Majd én rendelek magamnak.”
„Nem érted, Steve. Majd én rendelek mindenkinek.
Okés? Nem baj?”
Erre ő: „Nem tudom, miért akarod ezt.
Inkább rendelek magamnak. Oké?”
Mire én: „Nem oké, Steve.
Az úgy nem okés.
Mert valami szarsággal le fogsz égetni
az indiai barátaim előtt. Okés? Szóval egy kicsit vegyél vissza!”
Erre ő: „Bocsi, de mivel égetnélek le az indiai barátaid előtt?”
„Nem tudom, de nem is akarom kivárni. Majd én intézem ezt, oké?”
„Majd te intézed?
Trevor, én már sokszor ettem curryt.”
„Steve, ne most kezdd ezt! Ne vitázzunk! Ne most!”
Erre ő: „Hogy érted ezt? Mivel égetnélek le?”
„Azt nem kell tudnod. Hagyjuk!”
„Miért? Mert fehér vagyok?”
„Te hoztad ezt fel, nem én.
Nem akartam a bőrszínnel jönni, de ha felhoztad, beszéljünk róla!”
Ha elviszem a fehér barátaimat egy ilyen étterembe,
mindig leégetnek valamivel.
Minden egyes alkalommal. Mindig.
Vagy nem tudják kiejteni az étel nevét, vagy baromságot mondanak.
„Kaphatnék egy papadumot? Ennek itt mi a neve?
Kérhetek ebből, de nem csípősen?”
„Dögölj meg!
Nem csípősen kérni a curryt? Dögölj meg!”
Hogy lehet úgy kérni a curryt? A csípősség a curry lényege.
Ne legyen csípős a curry?
Egy szusiétteremben megsütteted a halat?
„Nem akarom csípősen…
Az ősapáid kinyírták a fél világot a fűszerekért!
És te nem kérsz?
Kussolj, és egyél, Steve!”
Erre ő: „Trevor! Tényleg nem értem, honnan jön ez az egész.
Okés? Nem foglak leégetni. Ismerem a curryt.”
Erre én: „Steve! Hagyd csak! Majd én megoldom!
Én jobban értek hozzá.”
Erre ő: „Annyira vagy indiai, mint én.”
„Hogy mi?”
„Igen. Ugyanannyira vagyunk indiaiak.”
Erre én: „Kucsh kucsh hotá hai.”
„Ez meg mi a franc volt?” „Pontosan!
Még hogy ugyanannyira…
Fogd be a szád, ha jön a pincér!” Erre ő: „Nem fogom befogni!”
„Dehogynem!” „Jól van, akkor rendelj!”
Megjön a pincér,
egy szép szál indiai férfi, szép indiai ruhában.
Odalépett hozzánk.
És ismerem Steve-et. A szemem sarkából láttam, hogy nem bízik bennem.
Ekkor jött a Trudeau-lépés.
Túlságosan felpörögtem.
Meg akartam mutatni Steve-nek.
Még meg sem szólalt a pincér. Felugrottam, és azt mondtam: „Jó estét!
Az egész asztal nevében szeretnék rendelni.
Kérnénk szépen három fokhagymás naan kenyeret,
három rumali rotit,
egy shahi paneert, egy palak paneert…
Lesz még egy rogan josh. Természetesen bárányhúsból.
Kaphatnánk még egy vajas csirkét a fehér barátaimnak?
Aztán lesz még három samosa,
három mangós lassi, hogy leöblítsük az egészet.
Köszönöm szépen!”
Odatettem magam.
Éreztem.
Mindenki érezte.
Éreztek valamit.
Mert síri csend volt.
A pincér csak bámult rám.
Azt hittem, lenyűgöztem. Aztán rájöttem, hogy zavarban van.
Az indiai fickó odahajolt hozzám,
a szemembe nézett, és azt mondta:
„Elnézést, uram! Meg tudná ismételni?
Nem igazán értettem önt, mert akcentussal beszél.”
Erre én: „Baszki!
A fickó skót!”
Nyilván, mert Skóciában voltunk.
De indiainak nézett ki. Nem számítottam erre.
Indiai volt az étterem, a vendégek,
a ruhák a falon, a fickó is.
Indiai szakállal, de shrekes hanggal.
Erre nem számítottam.
És nem értett engem.
Mert túltoltam a trudeau-zást.
Túlzásba estem.
De aztán rájöttem,
hogy nem állhatok le.
Mert az rasszistának tűnt volna.
Szóval
egy skót-indiai fickó bámult rám.
Mindenki csendben, erre megszólal:
„Ha nem gond, pajti, akkor elmondanád újra, de lassabban?
Nem értettem, mit mondtál.”
„Mondjam el újra az egész rendelést?”
„Csak ha nem gond. Mondhatod.”
„Jobb lesz, ha mindenki magának rendel.
Nem kell nekik a segítségem.
Mindenki tud rendelni magának.
És az úgy jó lesz, rendben?”
Erre Steve: „Szívesen rendelnék, de félek, hogy megsértenék valakit.
Majd a barátunk rendel helyettünk. Kérlek, Trevor, rendelj!
Sokkal kulturáltabb vagy nálam!”
Erre én: „Nem, Steve! Próbáld csak meg! Biztosan tudod, mit akarsz.”
„De mi van, ha valami kínosat mondok?
Senkit sem akarok megbántani, Trevor.”
„Senkit sem fogsz megsérteni. Nem hibázhatsz. Okés?
Mind barátok vagyunk. Ha hibázunk, elfelejtjük.
Sőt, bármi is történik ma, el fogjuk felejteni, jó? Csak rendelj!”
Erre Steve: „Tényleg szeretném, de rendelj csak, Trevor!”
„Rendelj már, Steve!” „Csináld csak, Trevor!”
„Rendelj, szemétláda!
Rendelj!”
Erre a pincér: „Hé! Azért össze ne vesszetek!
A barátod kínosan érzi magát.
Okés? Rendelj helyette!”
„Igen, ez nagyon kínos.
Akkor kérnénk szépen
három rumali rotit,
három fokhagymás naan kenyeret, egy shahi paneert, egy palak paneert,
egy bárányhúsos rogan josht,
és lesz még egy vajas csirke…”
„A fehér barátaidnak?”
„Mindenkinek. Curryből is sokféle van. Nem kell mindnek csípősnek lennie.
Nem lényeges, csak együtt együnk! Itt nincs rossz választás.”
„Olyan megértő vagy, Trevor!”
„Igen, az vagyok.
Kérni szeretnénk még…”
„Nem veszed fel?”
„Nem, majd visszahívnak.”
„Ez tök kínos. Vedd fel! Addig várunk.”
„Oké.
Halló?
Igen, itt Trevor. Miben segíthetek?
Igen, én vagyok az. Mit akarsz? Most nem igazán tudok beszélni.
Elmondod, mit akarsz? Nem nagyon érek rá.
Nem, nincs semmi baj a hangommal. Mondd már…
Nem, minden rendben. Nem raboltak el. Nem.
Nem raboltak el. Minden rendben.
Ez nem egy titkos üzenet. Mondd már, mi van!
Később beszélünk!
Néha ilyen a hangom. Ne aggódj!
Csak… Ismerem a saját hangomat.
Elég jól ismerem.
Egész életemben hallgatom.
Oké, később beszélünk!
Jól van, szeretlek, anyuci! Szia!”
Életem legcikibb kajálása.
Alig ettem valamit.
Csak ültem és gondolkodtam az életemen.
Végre végeztünk.
Steve kicsattant a boldogságtól.
Előttem mentek ki.
És kifelé menet leintett minket a pincér.
„Jó éjszakát! Érezzétek jól magatokat!”
Mi is integettünk, erre folytatta: „Elnézést! Lenne még valami.
Nem te vagy Trevor Noah?
A stand-upos.”
„Igen, miért?”
„Csak azért,
mert most jól átvertelek, Trevor!
Jól átvertelek, Trevor!”
„Hogy mi van? Mégis indiai vagy?” „Még szép!
Hogyne lennék az! Az egész hely az. Jól átvertelek, mi?”
Erre én: „Ezt nem értem.” Majd ő: „Nem érted?
Ahogy beléptél, felismertelek.
Elkezdtél akcentussal beszélni, aztán én is.
Te is akcentussal beszéltél, és én is.
Aztán akcentussal viccelődtél, majd én is.
Tetszett?” „Nem tetszett!
Teljesen kivoltam! Nem láttad?”
Erre ő: „Szuper volt. Úgy izzadtál! És nem a currytől.
Nagyon vicces volt, Trevor!”
„Nem volt az! Kinevettek a barátaim.”
„Tudom!” „Féltem, öreg. Miért csináltad ezt?”
„Azért, Trevor, mert élvezem, ha látok mást szenvedni.
Ez a schadenfreude.”
Csá, Toronto!
Csodásak voltatok! Köszi, hogy eljöttetek!
Szeretlek titeket! Jó éjt!
Nagyon szeretlek titeket! Jó éjszakát!
A feliratot fordította: Balla Zsolt