Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Poteter.
Baby.
Får jeg høre det uten salen?
Jepp.
"Alle som prøver…"
Få høre alt igjen.
"Mine damer og herrer,
i det røde hjørnet…"
-Som sørafrikaner… -Jepp.
"I det røde hjørnet…"
-"Jeg har fått så mange…" -"Amerikanere."
-Jepp. -"Som amerikanere…"
"Som amerikanere…"
"Du må innse…
…at det ikke er et spørsmål."
Det fins et sted…
"Så mange…"
-"…men hvordan." -"Jeg har prøvd…"
-"Jeg må vite at ja, vi kan." -"Jeg vet…"
Jepp.
Hvor er alle menneskene? Hvorfor er det tomt?
Hva mener du, tidlig ute?
Det låter fantastisk.
Hva skjer, Toronto?
Åssen går det, alle sammen?
Velkomne til showet!
Tusen takk for at dere kom!
Vi klarte det!
Å, vi klarte det! Dette er så fantastisk.
Det er altfor lenge siden sist.
For lenge. Men vi er tilbake.
Og det er så godt å se dere igjen.
Jeg har savnet dette så mye. Jeg har savnet å reise verden rundt.
Jeg har savnet folks språk og kulturer.
Vi var i Europa. Det var fantastisk.
En drøm gikk i oppfyllelse. Jeg dro til Sveits.
En av mine drømmer.
Jeg skal fortelle hvorfor det var en så stor drøm.
Mora mi er en svart xhosakvinne fra Sør-Afrika.
Jeg vokste opp i Sør-Afrika.
Faren min er en sveitser fra Sveits. En hvit mann.
Jeg fikk aldri dra til Sveits. Når jeg kunne, tok jeg meg aldri tid.
Så kunne jeg ikke dra. Nå dro vi til Sveits for første gang.
Og det var befriende.
For her er greia.
Hele mitt liv
har jeg alltid følt at faren min egentlig ikke var glad i meg.
Ok?
Og nå da jeg var i Sveits og traff ham,
tenkte jeg: "Nei.
Han er bare sveitsisk."
De er alle sånn.
Men det var litt snålt.
Jeg prøvde å overraske ham. Jeg lærte meg tysk.
Det var lenge siden sist.
Siden han snakker tysk, ville jeg overraske ham.
Jeg pugga masse på Duolingo.
Og jeg dro til Tyskland og øvde meg på hele greia.
Kom til Sveits og tenkte: "Nå skal jeg overraske pappa."
Jeg skulle banke på hos ham,
han skulle åpne: "Trevor!"
Så skulle jeg si: "Papa, ich sprechen Deutsch!"
Så skulle han si: "Ich liebe dich!"
Være helt…
Jeg planla hele greia. Det gikk ikke i henhold til planen.
Han ble overrasket og glad, men da jeg sa:
"Papa, ich spreche Deutsch!"
Sa han: "Ikke gjør det.
Nei, ikke gjør det. Nei."
Å lære tysk har vært en snål reise.
Jeg vil snakke det fordi familien på farssiden for det meste snakker det.
Men jeg…
Jeg har lært noe om tysken min som ikke har vært fint.
Jeg var i Tyskland
og besøkte slektninger i Köln. En vakker by. Dra om du ikke har vært der.
Slående vakkert.
Rolf, en av vennene mine var med meg.
En dag snur Rolf seg og sier til meg: "Trevor,
kanskje vi skal spise tradisjonell tysk mat i dag?
Vil du spise noe tradisjonelt tysk?
Ja, vi tar deg med et sted."
Jeg sa: "Herlig, Rolf. Hva skal vi spise?"
"Ok, har du hørt om Subway?"
"Jeg tror ikke det er tysk."
"Nein, bare så du forstår kjeden.
Ikke sant? Du spiser smørbrød
und velger brød og pålegg."
"Ja, jeg vet hvordan det funker."
"Jeg vil vise deg en tysk utgave.
Bedre enn det. Det beste brødet og kjøttet. Du må bli med."
Vi dro, og han løy ikke.
Vi drar til ei smørbrødsjappe.
Den er 50 år gammel eller noe.
Alt er på tysk. Vi går inn, og jeg sa: "Her har vi det!
Kanskje ikke pappas hus, men jeg kan øve på tysken."
Rolf spør: "Skal jeg bestille?"
"Nei", sa jeg, "jeg bestiller maten."
"Ok, skal du kjøpe maten?" "Nei, du kjøper. Jeg vil bare bestille.
Jeg vil bare øve på tysken."
"Kanskje de ikke forstår deg. Tysk kan være vansk…"
"Jeg fikser det, Rolf."
Jeg går til disken. Dama var veldig vennlig.
"Guten tag, kann ich dich helfen?" "Guten tag!
Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön!
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!"
Og hun dreit på seg.
Jeg glemmer aldri uttrykket
i den kvinnens ansikt.
Hun var livredd. Hun stirret og sa:
"Der schwarze Hitler!"
Som betyr "den svarte Hitler".
Ja.
Modulasjonen min på enkelte ord
minner visst veldig om føreren.
Jeg var knust.
Rolf syntes det var dritmorsomt.
Hele veien hjem slår han seg på lårene:
"Oh mein Gott!
Der schwarze Hitler!
Trevor, tenk om Hitler var svart!
Det ville jo ikke ha funka!"
"Det er ikke så morsomt. Jeg ville knytte bånd til familien,
men høres ut som en av tidenes verste." "Men det var morsomt.
Du skulle sett deg selv.
Som om du skulle invadere kjøttdisken.
Oh mein Gott! Du skulle ha…"
"Det er ikke kult! Jeg har det vondt nå."
"Slapp av, la meg nyte min schadenfreude."
Han lærte meg et nytt ord.
Jeg hadde aldri hørt det før.
Schadenfreude.
Et tysk ord. Schadenfreude.
Det betyr "å glede seg over andres smerte og lidelse".
Morsomt faktum: Det ordet ble aldri oversatt til et annet språk.
Lurer på hvorfor.
Sinnssykt ord. Schadenfreude. Hvorfor skulle man ville det?
Å nyte andres smerte og lidelse. Hvorfor…?
Men så tenkte jeg på det. Det høres fælt ut,
men alle gjør det.
Alle her i dette rommet.
Vi opplever schadenfreude.
Vi gjør det. Vet du når du har schadenfreude?
Når du kjører på motorveien.
Du kjører, og alt går bra,
og du ser at trafikken står stille på den andre siden.
Og så får du den lille følelsen.
"Jeg tok rette valg i livet!"
Det er schadenfreude. Vet du hva schadenfreude er?
Det var det som skjedde da svarte kvinner så middelaldrende hvite menn gråte
da Disney endret Den lille havfruen.
Det er schadenfreude.
Det var noe av det morsomste jeg har sett.
Voksne menn som gråt.
"Dette ødelegger barndommen min!
De endret Den lille havfruen!
Hun ligner ikke på originalen i det hele tatt!"
I det hele tatt?
Ligner hun ikke i det hele tatt?
Minner ingenting deg om originalen ved henne?
Ingenting? Du vet at bare hudfargen er annerledes?
Denne delen av hudfargen.
Håret er rødt, kroppen er fisk. Minner det ikke om Den lille havfruen?
Var det det viktigste kjennetegnet i Den lille havfruen?
Vet du hva schadenfreude er?
Schadenfreude er det
folk fra Irland, Kenya,
Trinidad,
Jamaica,
Sør-Afrika
og India
alle følte
da nyhetene sa: "Kongefamilien har dårlige nyheter."
Det er dette folk ikke forstår. De sier: "Nei, ler du av dette?"
"Ja, for det første, men du misforstår."
Kongefamilien er alltid følsomme rundt sine dårlige nyheter.
De forstår ikke at de ikke er dårlige.
Er det egentlig dårlige nyheter hver gang de vil ha medfølelse?
De sier: "Vi ber om deres sympati.
Vi har mistet Harry og Meghan."
"Mistet dem? Er de savnet?"
"Nei.
Deres yndlingsbriter har nå blitt deres yndlingsamerikanere."
"Kongefamilien har dårlige nyheter."
"Er det dårlige nyheter?" "Ja.
Dronningen døde." "Døde av hva?"
Slutten av livet!
Tuller du? Ikke at folk ikke skal sørge, men hun nådde slutten.
Vet dere hvor mange som ikke får det? Hun døde som dronning, av alderdom.
Det betyr at du fullførte spillet. Ferdig. Rulleteksten går.
Begravd med juvelene.
Emneknagg "seier".
Skal koloniene være triste? Det er deres juveler.
"Får vi diamantene våre tilbake?"
"Nei, dronningen tar dem med seg."
Tuller du?
Folk sier: "Vi bør ikke snakke om henne nå.
Ikke si stygge ting om henne.
Ikke snakk stygt om de døde." Det er akkurat det du bør gjøre.
Det passer best å slenge dritt om folk når de er døde.
Kan vi bli enige om det? Være snillere når vi er i live
og slenge dritt når folk dør.
Greit?
Gjør det for meg.
Si hva du vil om meg når jeg dør.
Ser du meg på gata, bare si hei.
Hvorfor? Fordi jeg er borte.
Folk sier:
"De danser på graven hennes."
Det er det graver er til. Derfor er de flate.
Hele poenget var å danse på dem.
Ellers ville de vært skeive så du skled av.
Og selv der vinner dronningen.
Hun har noen av de beste danserne til å danse på graven sin.
Kan du tenke deg afrikanerne?
De bare er der og gjør greia si.
Så kommer irene: "Vår tur etter dem.
Spar litt plass til oss på graven."
Inderne kommer inn: "Dette er vårt øyeblikk."
Så kommer alle fra Karibia…
Applaus!
Noe av det beste jeg visste å gjøre,
var å se på skrekkfilmer
og dømme folk når de tok dumme avgjørelser.
Jeg elsker det.
Jeg ser på skrekkfilmer og venter på dumme avgjørelser.
Og når de dør, tenker jeg: "Du fortjente det."
Det gir aldri mening. Aldri.
At noen blir jaget.
Og så er det en fyr i maske, og han har en kniv.
Fyren går.
Personen løper til bilen og fomler med nøkkelen.
Død. Hva driver du med?
Hva driver du med? Jager noen deg med kniv og du når en bil,
ikke sløs tid med å sette deg inn.
Bare løp til denne siden av bilen.
Og så venter du.
Når de løper dit, løper du dit.
De løper dit, du løper dit. Vi kan gjøre dette hele dagen.
Folk tar de dummeste avgjørelser i skrekkfilmer.
Jeg elsker når folk bare må gjemme seg og holde kjeft.
I halvannen time. De klarer det ikke.
Som i A Quiet Place. Har dere sett den? En av mine favoritter.
Ja? Den med romvesenene som ikke ser noe?
De bruker ekkolokalisering for å finne ut hvor folk er.
Det fins alltid folk som gjemmer seg i skuret.
Du må bare være stille, bare slappe av. Bare sitte der og slappe av.
Du kan spille Xbox i stillhet.
Nei.
De har alltid en baby.
Så har du øyeblikk der monstret har gitt opp.
Øyeblikket der monstret liksom…
Og akkurat idet det skal gå,
hopper en idiot opp og bare:
"Jeg orker ikke mer!
Kom og ta meg!"
Død. Du fortjente det.
For jeg har aldri skjønt det.
Hvorfor? Du må bare vente.
Blir du inne lenge nok, vil faren avta.
Hvorfor kan du ikke det? Hvorfor er det så vanskelig å bli inne?
Og så kom pandemien.
Jeg tenkte: "Nå skjønner jeg det."
For vi nådde alle bristepunktet.
Pandemien gjorde folk gale.
Jeg trodde vi alle skulle forenes. Basert på filmene jeg så som barn.
Jeg trodde at om vi støtte på en eksistensiell trussel,
ville vi gi opp alle kamper vi utkjempet
og stå sammen for å vinne.
Ikke sant? Jeg trodde at om viruset kom, ville vi bare:
"Ikke mer rasisme. Ikke mer sexisme. La oss gjøre dette sammen."
Så ville vi beseiret romvesenene og kommet tilbake:
"Greit, tilbake til rasismen og sexismen."
Som i Independence Day. Husker dere?
Jeg vokste opp med det.
Alle i verden sto sammen mot romvesenene. Vi sluttet…
Ingen politikk eller noe. Vi forente oss og vant.
Og hva gjør vi i virkeligheten? Kjemper mot hverandre og taper.
Vi skulle være et team. Will Smith skulle være helten vår.
Ingenting gikk etter planen!
Var det sånn dinosaurene døde ut?
Kanskje de ikke ble enige om noe.
Kanskje noen advarte de andre: "En asteroide er på vei mot jorda!"
De andre dinosaurene bare: "Asteroider fins ikke!
Det er lureri!"
Steinen krasjet inn i planeten.
Støv dekket kloden.
Dinosaurene løp rundt i panikk:
"Støvet er overalt!
Gå med munnbind!"
T. rexen bare: "Jeg kan ikke!"
Det som er så sprøtt,
er at jeg trodde Afrika ville bli verst rammet av pandemien.
Det er sant. Jeg var livredd.
Jeg var redd på Afrikas vegne.
Hele livet har jeg sett at om et virus bryter ut
og når Afrika, rammer det oss verst. Jeg husker da det begynte å spre seg.
Jeg forberedte meg.
Venner hjemmefra ringte meg.
"Trevor, ser du hva som skjer med koronaviruset?"
"Ja." "Hva tror du vil skje?"
"Dere er rævkjørte."
"Dere?" "Ja, jeg er i USA, baby.
Jeg tok rette valg i livet."
Det var omvendt.
Afrika var dyktigere enn de andre kontinentene
med å håndtere sykdommen.
Det sjokkerte alle.
Det som var sprøere, var dette:
Da ebola brøt ut i Afrika,
virket det alltid på nyhetene som om afrikanerne var skyld i å ha ebola.
Når man så på nyhetene, var det et subtilt nivå av klandring
i reportasjene.
Menneskeliggjorde ikke folk.
En tilfeldig person fra Sky eller BBC sto der.
Likene lå i hauger bak dem.
"Sarah, jeg står i Vest-Afrika der du bak meg kan se
at likene til ebolaofrene hoper seg opp.
Mange europeiske forskere lurer på
om afrikanerne dessverre har seg selv å klandre.
De har avvist råd fra Verdens helseorganisasjon
uten å forstå hvor viktig det er å holde avstand
akkurat nå.
Og det ser ut til at de ikke har andre å klandre enn seg selv.
Dillian Pann, BBC. Tilbake til studio."
Jeg så på og tenkte: "Nei! Afrikanere, hvorfor gjør vi dette mot oss selv?
Hvorfor, Afrika?
Hvorfor? Hvorfor elsker vi å gjøre dette mot oss selv?
Hvorfor liker vi å kysse aper?
Du har så sexy lepper."
Og så da covid kom, brukte afrikanere alt de hadde lært
av alle virus de måtte kjempe mot uten hjelp fra Vesten,
og de klarte seg bedre enn alle andre.
Uten å få æren. Alle fikk det til å virke som hell.
Flaks at afrikanere ikke er ondsinnede.
Ja.
Afrikanere er ikke ondsinnede.
For jeg ville gitt alt for å se ett afrikansk nyhetsanker:
"God kveld og velkommen til Africa News Network.
I kveld dekker vi den pågående koronaviruspandemien
som herjer i Vesten.
Mange afrikanske forskere lurer på om de ikke har seg selv å klandre.
Mange har avvist rådene fra Verdens helseorganisasjon
og gitt blaffen i sosial distansering.
Enkelte måtte vises hvordan de skal vaske sine egne hender.
Barbarer.
Det ser ut til at situasjonen har blitt forverret
av at enkelte ikke vil gå med munnbind over ansiktet.
De sier: 'Jeg kan ikke puste gjennom dette tøystykket.'
Dette er kjent blant forskere som 'pinglelungesyndrom'.
Tilbake til deg i studio, Chippewa."
Det skulle jeg gjerne sett.
En av de største bivirkningene av covid som jeg ikke forventet,
er hvor dumme folk ble.
Gjorde viruset noe, var det å vise meg hvor mange idiotvenner jeg har.
Alle studerte ved Facebook-universitetet.
Alle er forskere.
Alle hadde en konspirasjonsteori.
"Du vet at myndighetene gjorde dette."
"Myndighetene?" "Ja, de gjorde dette."
"Hvorfor?" "For å kontrollere oss."
Tror du dette ga dem kontroll?
Tror du myndighetene ønsket dette?
Hva tror du gir myndighetene mer kontroll?
En befolkning som går på jobb, tjener penger,
kjøper ting de ikke har råd til, låner penger, jobber mer,
gjør mer de ikke liker for å få penger til gjelda for tingen de ikke trengte.
Få mer penger for det de ikke liker til det de ikke trenger,
for å få lån til det de ikke ville ha,
for å gå på jobben de ikke trenger… Hva gir dem mer kontroll? Det?
Eller at alle sitter hjemme
med gratis penger og tenker på livet?
Alle sitter bare hjemme:
"Hvorfor er en helg bare to dager?"
Myndighetenes verste mareritt.
Konspirasjonene var teite.
Jeg er ikke imot konspirasjonsteorier.
Forstå det. Jeg liker en god konspirasjonsteori.
Jeg syns alle bør tro på en.
Du bør tro på minst én bra konspirasjonsteori i livet.
Det holder deg årvåken.
Ikke bare tro alt alle sier.
Du må ha én.
Min personlige favoritt?
Jeg tror
gluten er konsentrerte hvite privilegier.
Dere vet jeg har rett.
Men konspirasjonene rundt covid var latterlige.
Særlig fordi jeg vet hva som skjedde. Det var det som frustrerte meg.
Det er sant. Jeg vet nøyaktig hva som forårsaket covid.
Jeg forutså det og sa ingenting. Beklager, forresten.
Det var for mange ønsker. Vi ønsket for mye.
Jeg forutså det.
Da jeg var ung, var ønsker spesielle. De skjedde ikke ofte.
Spesielle omstendigheter måtte til
for å ønske seg noe.
Du fant en kløver med rett antall blader.
Ei stjerne falt fra himmelen.
Hvor? Der! For sent.
Eller så måtte du ha bursdag. De kom ut med stearinlysene.
Og om du blåste ut alle,
fikk du ønske deg noe.
Var det noen igjen, døde du.
Men så begynte folk å ønske på alt mulig. Finn en øyevipp på kinnet:
"Ønsk deg noe!"
Vet du hvor mange sånne du har i trynet hele tiden?
Folk ønsket på klokkeslett.
Ikke sant? "Klokka er 11.11.
Ønsk deg noe!"
Det er hver dag.
To ganger på denne siden av verden. Folk liker ikke store tall.
Du kan ikke ønske noe hver dag. Men folk gjorde det.
Folk ønsket seg ting. Hvor enn du gikk. Selv rappere var med.
"Skulle ønske han prøvde seg." Prøvde hva? Du må spesifisere.
Sånn fikk vi covid. Alle ønskene kom sammen.
De gikk i oppfyllelse samtidig. Og det var det vi fikk.
Covid var en kjip ånd i lampa som ga oss alt vi ønsket oss.
Vi ønsket oss alle noe. Hvor mange gned på lampa
i begynnelsen av 2020?
Og ønsket i vei.
"Skulle ønske jeg ikke måtte på kontoret hver dag."
"Ønsket ditt er oppfylt."
Du ønsket at du ikke måtte på kontoret.
Du glemte å ønske at det ikke skulle komme til deg.
Nå sitter du fast hver dag på Zoom.
Kan ikke blunke, må holde stadig blikkontakt.
Ja.
Måtte finne det ene hjørnet som så ut som du hadde alt på stell.
Alle ønsket seg noe.
Og jammen fikk vi det vi ønsket oss. Hvor mange foreldre gned lampa?
Og ønsket i vei?
"Skulle ønske jeg fikk mer tid med barna."
"Ønsket ditt er oppfylt."
Ja.
Mange foreldre innså at de bare liker barna sine
fordi de kjenner dem på deltid.
Du møter dem om morgenen, sender dem ut, legger dem.
En ganske bra jobb.
Men så satt alle plutselig fast innendørs døgnet rundt.
Det var gøy å se foreldrene ombestemme seg.
Så gøy. Husker dere at foreldrene først sa:
"Dere åpner ikke skolene!
Barna mine skal ikke noe sted!
Jeg beskytter dem til enhver pris!
Jeg er en mammabjørn og beskytter ungene mine! Hører dere?
Dere åpner ikke skolene før viruset er borte!"
Ni måneder senere…
…skrek de samme foreldrene på trappa:
"Når åpner de hersens skolene?
Jeg kan ikke tilbringe hele dagen med barna! Er jeg liksom mora deres?
De bør være på skolen!"
Barna sier: "Men det er en ny variant nå."
"Timmy, på et eller annet tidspunkt må du se hva du er lagd av.
Enten overlever lungene dine eller ikke. Greit, kompis?
Kom deg ut og se hva du er lagd av.
Klarte Simba det, klarer du det. Hakuna matata. Ut med deg."
Vi ønsket oss alle noe!
Hvor mange par ønsket seg noe?
Gned i vei på den lampa.
Så inn i hverandres øyne.
"Faen, jente.
Skulle ønske jeg var låst inne med deg hele dagen.
Skulle ønske de låste oss inne og kastet nøkkelen.
Hva jeg ville gjort med deg…" "Jaså? Hva ville du gjort?"
"Skulle ønske de sa vi bare kunne ses hele dagen.
Hele dagen."
"Ønsket ditt er oppfylt."
Mange par
lærte mye under pandemien.
Mange par lærte mye under pandemien.
Mange innså
at kjærlighet kan være ubetinget,
men "å like" er tidsbegrenset.
"Jeg elsker deg, men vet ikke om jeg liker deg lenger."
Det var gøy i starten. Det var som å sove over.
"Gud, dette er så gøy!"
Og så ble uker til måneder.
Månedene ble til år.
Og så satt du hjemme på et tidspunkt
med et sløret blikk
og hørte dem
hoste på andre siden.
Og du tenkte: "Ja.
Å ja, Jesus.
Ta dem nå, Herre.
Er deres tid inne, så er den inne.
La din vilje skje, Jesus.
Jeg trenger den ekstra kontorplassen."
Vet du,
noe av det tristeste med verdenen vi lever i,
er at vi ofte ikke har luksusen å bearbeide årsaker.
Vi vet at ting skjer.
Vi føler tingene skje med oss.
Men ofte tar vi ikke eller har vi ikke tid til å bearbeide
årsakene.
Hvorfor var vi så sinte?
Hvorfor kranglet vi så mye?
Vi hadde ingen medfølelse.
Vi var våre verste jeg.
Og spør du meg, er det fordi…
…vi var redde.
Som mennesker har vi blitt så komfortable
med å vite ting at vi glemmer hvor usikkert livet er.
Vi blir lært hver dag at "vi vet".
Vi blir komfortable og tror vi alltid vet.
Hvordan blir trafikken? Det vet du. Hvordan blir været? Det vet du.
"Det regner på torsdag."
Skjønner dere hva for en tryllekunst det er?
Hadde vi hatt den teknologien for 500 år siden, ville folk bare…
Vi tar det for gitt, men glemte også at livet er usikkert.
Vi vet ikke. Det viste pandemien oss.
Den avslørte oss alle.
Og jeg tror vi må fundere på hvorfor. Hvorfor var vi så sinte? Så frustrerte?
Ikke på grunn av filmene, eller fordi vi ikke kunne feste
eller dra på kjøpesenteret.
Det var fordi vi mistet hverandre.
Jeg mistet dere. Dere mistet meg.
Vi mistet dette.
Skjønner dere?
Det var det som frustrerte folk.
Og enda verre var det at myndighetene lot som de visste.
Det gjorde det verre.
De var så selvsikre,
de fikk det til å virke som de visste.
De sa det ville ta 21 dager.
Tjueen dager. Jeg glemmer aldri det tallet.
For vi spurte ikke hvorfor. Ikke sant?
Vi hørte at Kina bygde et sykehus til 10 000 personer.
Ingen spurte: "Hvorfor?"
Vi bare: "Kina.
De elsker å bygge ting."
Verdenslederne var også selvsikre. Enkelte mer kjepphøye enn andre.
En av mine favoritter var
Storbritannias statsminister Boris Johnson.
Ja.
Han var interessant.
Han dro til et sykehus under pandemien
og klemte folk.
Han klemte folk fra starten av.
Pressen spurte: "Statsminister,
synes du det sømmer seg å klemme folk…"
"Alle må roe seg ned. Dette er ingen pandemi.
Se på håret mitt. Er jeg stressa? Ro dere ned.
Alt er i orden. Jeg kan røre folk.
Vi stenger ingenting. Pubene forblir åpne, fotballen også.
Unnskyld, jeg må gå…"
Han stakk. Han dreit i det.
USAs president var enda mer kjepphøy.
Så dere ham da han kom ut? Donald J. Trump?
Han kom spradende.
"Folkens, vi tar oss av det.
I løpet av 21 dager.
Viruset blir borte. Tjueen dager.
Enkelte sier til og med 20."
Sykdommen kom og sparket Trump og Boris hardt i brystet.
Begge havnet på intensiven og døde nesten. De overlevde bare
fordi de er statsoverhoder og fikk hemmelige saker.
Boris skal ha at han kom ut som om han hadde sett Jesus.
Han kom fra sykehuset, holdt pressekonferanse
og stengte alt.
Han kom så vidt påkledd: "Dette er ingen spøk.
Jeg har opplevd det selv. Vi stenger. Ingen fotball, ingen puber.
Ikke ta lett på det. Jeg har opplevd det selv. Det er ikke gøy.
Jeg kan ikke snakke, jeg må gå." Så forsvant han.
Borte! Han var livredd.
Jeg trodde viruset skulle komme rundt hjørnet.
Men Trump ga blaffen.
Han kommer til å dø av stahet.
Han kom ut av sykehuset,
kunne så vidt puste, men holdt pressekonferanse.
Snakket ikke engang. Bare…
"Klarer jeg det,
klarer du det."
Dæven.
Jeg skjønner ikke at noen stemte på ham.
Jeg skjønner ikke.
Og jeg mener forresten ikke politisk sett.
Jeg skjønner det. Folk stemmer på politikken de vil stemme på.
Men jeg skjønner ikke at folk stemte på ham.
Enda sprøere er det at noen stemte på ham
og ble skuffet over den han var. Det var det sykeste jeg har sett.
Folk bare: "Jeg kan ikke tro hva han gjør."
"Hva er det du ikke kan tro?"
"Donald Trump. Kan du tro dette?" "At han gjør det han alltid har gjort?"
"Ja, dette er sjokker…"
"Er du sjokkert?"
Trump er det minst sjokkerende mennesket jeg har støtt på.
Han er alltid seg selv.
Han er en klisjéskurk.
Ser ut som en skurk, snakker som en.
Som tatt ut av en episode av Scooby-Doo.
Med det fjeset, de vibbene?
Man ser ham for seg i oppstillingen.
"Hvem tror du det er, Scoob?"
"Det var ikke meg, det er sikkert." "Jeg gjorde ikke noe."
"Jeg er uskyldig. Så uskyldig.
Enkelte vil si jeg er den mest uskyldige som har levd."
"Ja, jeg tror det var ham."
Jeg skjønner ikke.
Hvorfor stemme…? Altså, jeg skjønner, men jeg forstår ikke.
For det jeg skjønner og har innsett,
er at du i USA
bare trenger en rar stemme for å vinne et valg.
Så enkelt er det. Vil du bli USAs president?
Skaff deg en rar stemme.
Glem politikk og ideer. Det er kjedelig.
Sier du: "Her er mine…"
"Din normale pingle."
Nei.
Folk elsker deg om du har en rar stemme.
Ingen amerikansk president har hatt en normal stemme.
Gå så langt tilbake du vil. Ingen snakket normalt.
Gå tilbake til… JFK. Han snakket ikke normalt.
Han hadde den greia: "Spør ikke hva landet kan gjøre for deg,
men spør hva du kan gjøre for…" Det er ikke normalt.
Samme hva folk sier. Det er ikke normalt. Sier du at han sto på McDonald's
og bestilte med den stemmen?
"Få en nummer en, medium, med pommes frites.
Og en McFlurry, takk.
Hva mener du med at maskinen er ødelagt?"
Det er ikke normalt.
Ingen amerikansk president snakker normalt.
Bill Clinton snakket ikke normalt.
Han hørtes alltid ut som om han ville forføre publikum.
Ikke sant?
"Jeg hadde ikke seksuell omgang…
…med den kvinnen."
Hva driver du med?
Ingen amerikansk president snakket normalt. Ikke George Bush.
Alltid den klukklatteren.
"Vi skal finne de ansvarlige
og bombe et helt annet land.
Lur meg én gang…"
Det er ikke normalt.
Ingen amerikansk president snakket normalt.
Barack Obama snakket ikke normalt.
Det hørtes alltid ut som han bufret.
"Som amerikanere
må vi prøve å få
raskere Internett."
Det er ikke normalt.
Joe Biden snakker ikke normalt.
Tuller du?
Han begynner å mumle hver gang han taler.
Ikke normalt. Han står der:
"Derfor er det viktigst å forstå…
…de beste negrenes drømmer. Kom igjen.
Kom igjen, vær så snill.
Jeg mener det.
Kom igjen."
Det er ikke normalt.
Trump var den snåleste av dem alle. Alle andre presidenter var forutsigbare.
Man forsto flyten. Med Trump visste man ikke hva man hadde i vente.
Volumet var helt på styr. Modulasjon der det ikke ga mening.
Vet dere hvor vanskelig det var å stille inn volumet under talene?
Jeg måtte sitte som en ræva DJ hele tiden.
For du visste ikke når det skjedde.
Han sto der: "Jeg tror vi som amerikanere
prøver og prøver, så prøv, stor prøving.
All prøving.
Jeg vet dette. Det gjør jeg.
Men jeg vet og tror
at om vi kan, vi kan,
men vi skal ikke, men vi skal, men kanskje. Men…"
Hva?
Det er ikke normalt.
Derfor ler jeg når jeg ser nyheter i Canada.
Når jeg kommer hit, slår jeg på nyhetene:
"Det foregår en canadisk skandale.
Justin Trudeau i nok en skandale."
Han har de søteste skandalene. Tuller du?
Sammenlignet med amerikanske presidenter? "Han er skandaløs."
"Er han dømt for noe? Så hold kjeft."
"Han er skandaløs."
Forferdelig… "Han overnattet hos en rik mann."
Så nusselig.
Min yndlingsskandale med Justin Trudeau
er den der han dro til India.
Og ble indisk.
Det må være en av tidenes beste skandaler.
Jeg husker da det ble kjent. Han reiste fra Canada i dress.
Vinket på flyet: "Ha det, alle sammen." Gikk om bord, fløy til India, landet.
Dørene åpnet seg, han kom ut og var allerede halvt inder.
Hadde på seg jakka.
Men det som var sprøtt,
var at i løpet av reisen ble han mer og mer indisk
for hver dag.
Han hørte visst ikke om nyhetene i Canada,
for canadierne gikk fra vettet. "Så respektløst! Hvordan kan du?"
Og han ble bare mer og mer indisk.
Det begynte øverst og gikk ned til buksene.
Han hadde antrekket og hodeplagget.
Jeg elsket at han dro på møte med indiske embetsmenn som gikk i dress.
Han gikk inn som om han prøvespilte for Baat Ban.
Man tenkte: "Hva er dette?"
Han ble så indisk at jeg håpet han kom til å være midt i en tale
og plutselig si:
"Kan jeg bare si hvor stolt jeg er
av arbeidet vi har gjort sammen?
Som canadiere og indere
har vi…"
Jeg håpet det skulle skje.
Jeg ventet på det.
"Tidenes største skandale.
Han ble indisk."
Det var ikke så ille.
Han prøver nok bare for hardt, tror jeg.
Prøver for hardt å vise medfølelse.
Jeg synes ikke det er så ille. Jeg er partisk, det vet jeg.
For jeg har også Trudeauet.
Jeg skal tilstå det her i kveld.
Jeg har også Trudeauet, Canada.
Jeg har prøvd for hardt å knytte bånd til ei gruppe mennesker,
og det gikk ikke bra.
Min historie skjedde i Edinburgh i Skottland.
Nydelig sted. Dra om du aldri har vært der. Slående.
Alt. Stedet er fullt av historie.
Folk er hyggelige og varme.
Ikke stedet, men folket er det.
Alt er gammelt. De elsker å fortelle det.
Overalt i Edinburgh sier folk: "Hvor gammel tror du broen er?"
"Jeg vet ikke." "Tre hundre år gammel."
"Ok." "Den kirka, 500 år gammel.
Møt sønnen min, 800 år gammel."
"Han ser ut som han er seks." "Skotsk håndverk."
Men de er herlige. Det var fint der.
Vi skulle på komifestival.
Og det jeg gjør hver gang jeg reiser,
om jeg er på samme sted som vennene mine, er å henge mye.
Vi bestiller mat eller drar ut, og når vi gjør det,
lar vi én person velge måltidet.
Ingen forhandler. Alle får velge dag.
Så når min dag kommer,
velger jeg alltid indisk.
Jeg synes det er verdens beste mat. Ingenting er i nærheten.
Er du uenig, kan vi slåss på parkeringsplassen.
Jeg har elsket indisk mat hele livet.
Vi er i Edinburgh. Hvor skal vi?
"Trevor?" "Indisk."
"Hver gang." "Ja, hver gang."
"Alltid det samme." "Så hvorfor spørre? Dere vet det jo."
Jeg lette etter et sted.
Jeg prøver alltid å finne den mest autentiske maten.
Jeg mener autentiske indiske restauranter.
Skjønner dere? Jeg drar til et sted og spør folk.
Jeg spør hvor de drar.
Jeg drar ikke dit hvite folk sier.
Jeg fant et autentisk sted. Og det var… Jeg var så lykkelig.
Grunnen til at det måtte være autentisk, så dere forstår meg bedre…
Jeg vokste opp i Sør-Afrika.
Det mange ikke vet, er at Sør-Afrika
har en av verdens største indiske befolkninger utenfor India.
En av verdens største indiske befolkninger utenfor India.
Jeg vet at Canada er nummer én nå.
Men da jeg vokste opp,
hadde vi den største indiske befolkningen utenfor India.
Så om India eksploderte…
…var vi India.
Så nær var det.
Jeg var heldig og vokste opp med indisk kultur.
En av mine beste venner var en indisk gutt som het Theesan Pillay.
Og vi var som erteris.
Dere skjønner ikke. Vi var sammen hver dag.
Vi var sammen i friminuttet.
Vi hang, spiste, gjorde alt sammen.
For vi hadde så mye til felles. Vi møttes i starten av skoleåret.
Han likte å løpe. Jeg likte å løpe.
Så…
…Theesan og jeg var sammen hver dag.
Ritualet var enkelt. Vi hadde timer
og møttes i det vi kalte pausen.
Og da spiste vi lunsj sammen.
Maten vår var veldig forskjellig.
For Theesan fikk mat med seg fra mora si hver dag.
Jeg fikk penger til å kjøpe mat
fra skolens kafeteria. Ikke sant?
Jeg kjøpte mat hver dag.
For mamma kunne ikke lage mat.
Hun prøvde en gang, og jeg sa: "Gjør aldri dette igjen.
Dette er barnemishandling. Bare gi meg pengene."
Så jeg kjøpte mat hver dag. Men Theesan fikk mat med hjemmefra.
Hver dag hadde han karri.
Jeg vet det,
for vi satte oss ned sammen hver dag,
og Theesan åpnet matboksen sin,
tok ut den lille juiceboksen sin,
pakket ut smørbrødet som var skåret i trekanter,
og så tok han det ut,
åpnet brødet,
tittet inni og skrek så høyt han kunne.
Han skrek: "Karri!
Søren, mamma."
Hver dag.
Vi satte oss ned med maten vår hver dag.
Han tok juicen, pakket opp smørbrødet, tittet, og skrek: "Karri!
Søren, mamma."
Hver eneste dag.
Uten unntak.
Hver dag. Fårekarri.
Lammekarri.
Potetkarri. Alle typer du kan tenke deg.
Men det var karri hver dag. "Karri!" Det var den beste delen av dagen.
Jeg ventet med å åpne maten for å få det med meg.
Jeg satt bare der og ventet.
Han åpnet den og skrek: "Karri!"
Og jeg mimet med ham: "Søren, mamma."
Hver dag i flere måneder skjedde dette.
Og endelig,
endelig,
risikerte jeg å ødelegge alt
og snudde meg mot Theesan. Han skrek: "Karri!
Søren, mamma!"
Og jeg sa: "Theesan.
Du vet du får karri hver dag."
"Hva?" sa han.
Jeg sa: "Du vet du får karri hver eneste dag.
Hver dag åpner du brødet,
og hver dag er du sjokkert og skriker: 'Karri! Søren, mamma!'
Men det er alltid karri."
Han sa: "Jeg vet det, Trevor.
Jeg er ikke sjokkert. Bare skuffet.
For hver dag kommer jeg på skolen,
og hver dag vil jeg spise lunsj.
Og hver dag vet jeg hva det er, for vi spiste karrien i går kveld.
Så tar mamma gårskveldens karri og putter den i smørbrødet mitt,
og det er karrien jeg spiser i dag. Og jeg vet at i kveld
spiser jeg karrien jeg får neste dag.
Så jeg får karri hver dag.
Det er karri og enda mer karri.
Jeg vet jeg er inder, men det er for mye.
Jeg vil bare ha noe annet.
Forandring er livets krydder, ikke bare karri."
Jeg sa: "Men er den vond, Theesan?"
"Jeg vet ikke lenger.
Jeg har mistet perspektivet.
Du kan få den."
Og han ga meg karrismørbrødet sitt.
Jeg tok en bit.
Og Toronto, det fins øyeblikk i livet…
…som former den du er for alltid.
Øyeblikk som definerer hvem du vokser opp til å bli.
Dette var et sånt et.
Jeg puttet smørbrødet i munnen,
tok en bit, og munnen min våknet til live.
Tunga mi oppdaget formålet sitt.
Jeg visste ikke at poteter kunne smake sånn. Smakene spratt rundt.
Øynene mine sperret seg opp.
Jeg ble helt… "Jøss! Karri!
Takk, mamma!
Theesan, dette er utrolig. Spiser du dette hver dag?"
Og han bare: "Hver hersens dag."
Og jeg sa: "Ok, vi bytter.
Jeg gir deg lunsjpengene mine,
og du gir meg karrien din hver dag."
Og vi gjorde det.
Og om dere trodde vi var bestevenner før, ble vi sjelevenner da.
For vi fikk begge det vi drømte om.
Jeg fikk et hjemmelagd måltid hver dag.
Og som inder fikk han starte en bedrift. Han var i himmelen.
Det var perfekt.
Jeg har elsket karri siden.
Flere tiår senere er jeg i Edinburgh. Skal ut med vennene mine.
Velger sted. Jeg velger autentisk indisk. Vi kommer dit, og det er ekte.
Ekte saker. Vi går inn, og de spiller indisk musikk.
Indere spiser der. Indiske kokker.
Indiske servitører. Indiske plagg. "Jeg er hjemme", tenker jeg.
Vi gikk inn, satte oss.
En av vennene mine, Steve, strekker seg etter menyen, og jeg sa: "Steve,
det går bra, jeg bestiller for oss."
"Ellers takk, Trevor. Jeg bestiller til meg selv."
"Det dreier seg ikke om det.
Jeg vil bare bestille til alle.
Greit? Går det bra?"
"Hvorfor er det nødvendig? Jeg…
Jeg tror jeg bestiller selv. Ok?"
"Nei, det er det ikke, Steve.
Det er ikke greit.
Du sier sikkert noe som er flaut for meg
foran inderne mine. Ok?
Så bare gi deg, er du grei."
"Hva kan jeg si som er flaut for deg foran indere?"
"Jeg vet ikke, og jeg vil ikke at det skal skje. La meg gjøre det."
"La deg gjøre det?
Bare så du vet det, har jeg spist karri i mange år."
"Det sømmer seg ikke å krangle nå, ok?"
"Hvorfor skulle jeg gjøre deg flau?"
"Det trenger du ikke vite." "Nei, hvorfor? Fordi jeg er hvit?"
"Du tok det opp, ikke jeg. Ok?
Jeg ville ikke nevne rase, men siden du nevner det…"
Mine hvite venner sier alltid noe flaut på etniske restauranter.
Hver eneste gang.
De feiluttaler noe eller sier noe sprøtt.
"Kan jeg få den? Papadumene?
Hva kalles disse?
Kan jeg få den, men ikke sterk?"
"Ta livet av deg!"
"Kan jeg få karrien, men ikke sterk?" "Ta livet av deg!"
Hvordan kan du be om karri, men ikke sterk?
Det er poenget med den.
Du vil ha karri uten krydder.
Drar du på sushirestaurant og ber om å få fisken kokt litt?
"Jeg vil ikke ha krydder." "Forfedrene dine drepte folk for det!
Nå vil du ikke ha det?
Hold kjeft og spis krydderet, Steve."
"Trevor, jeg skjønner ikke hvor dette kommer fra.
Jeg gjør deg ikke flau. Jeg forstår karri."
"Vi lar det være med det. Jeg skjønner dette bedre enn deg."
"Du er ikke mer indisk enn meg."
"Hva sa du?"
"Du er ikke mer indisk enn meg."
Og jeg sa…
"Hva faen er det?" "Nettopp.
Ikke si at jeg ikke er mer indisk. Hold kjeft når kelneren kommer."
"Nei…" "Hold kjeft!"
"Greit, bestill."
Kelneren kommer.
En vakker inder i vakre indiske klær. Han kommer bort.
Jeg ser at Steve betviler min autoritet
ut av øyekroken.
Og da Trudeauet jeg.
Jeg var bare litt for ivrig. Jeg ville vise at dette var mitt folk.
Jeg lot ikke kelneren snakke. Jeg hoppet opp: "God aften.
Jeg bestiller for hele bordet.
Kan vi få tre hvitløks-naan?
Vi tar tre rumali roti.
Gi oss én shahi paneer, én palak paneer.
Vi tar en rogan josh. Lam, selvsagt.
Kan vi også få en butter chicken til mine hvite venner?
Så tar vi tre samosaer
og tre mangolassi for å skylle det ned.
Tusen takk."
Jeg var råbra.
Jeg følte det.
Alle følte det.
De følte noe.
For bordet ble musestille.
Kelneren bare stirret.
Jeg trodde han var imponert, men innså at han var forvirret.
Og denne inderen lener seg inn,
ser meg i øynene og sier:
"Unnskyld, kan du gjenta det?
Jeg hører ikke hva du sier. Du har en aksent."
Og jeg bare: "Å, faen!
Han er skotsk!"
Jeg vet han er… Vi er i Skottland.
Skotsk… Men han er inder! Uventet!
For stedet, restauranten og alle var indiske.
Indiske klær, han var inder, skjegget var indisk, men munnen var Shrek.
Det ventet jeg ikke.
Og han forsto meg ikke.
Fordi jeg Trudeauet for mye.
Jeg trengte ikke prøve så hardt.
Men så innså jeg at jeg ikke kunne stoppe.
For det ville vært rasistisk.
Så nå
ser en skotsk-indisk mann på meg.
Alle er stille, og han sa:
"Kunne du bestilt igjen, og litt saktere denne gangen?
Jeg hørte ikke hva du sa."
"Vil du ha hele bestillingen på nytt?"
"Om det går bra. Jeg er klar når du er klar."
"Jeg tror alle kan bestille for seg selv.
Jeg tror ikke jeg må holde dem i hånda. Alle kan bestille for seg selv.
Så tar vi det derfra, ok?"
Steve bare: "Skulle ønske jeg kunne, men jeg er redd for å fornærme noen.
Jeg synes vennen min skal bestille for oss. Vær så god, Trevor.
Du er mye mer kultivert enn meg."
"Nei, Steve. Gjør ditt beste. Du vet nok hva du vil ha."
"Nei, men hva om jeg sier noe flaut?
Jeg vil ikke fornærme andres kultur."
"Du fornærmer ingen. Det fins ingen feiltrinn. Vi er alle venner.
Begår noen en feil, glemmer vi det. Vi glemmer bare alt uansett, ok?
Bare bestill."
"Jeg skulle så gjerne, men fortsett, Trevor."
"Nei, bare bestill, Steve." "Nei."
"Bestill, din jævel!
Bare bestill!"
Kelneren sa: "Dere trenger ikke krangle.
Vennen din er åpenbart litt utilpass.
Bare bestill for ham."
"Ja, det er veldig ubehagelig.
Ok, kan vi få
tre rumali roti,
tre hvitløks-naan,
én shahi paneer, én palak paneer,
og kan vi få en rogan josh?
Vi tar også en butter chicken…"
"Til dine hvite venner?"
"Til alle. Alle kan nyte ulike karrier. De må ikke være sterke.
Det spiller ingen rolle, så lenge du deltar.
Det fins ingen feil måte." "Du er så forståelsesfull."
"Ja, det er jeg.
Kan vi også få…"
"Skal du ikke svare?"
"Nei, de kan ringe senere."
"Dette er pinlig. Bare ta den. Jeg venter."
"Ok."
"Hallo?"
"Ja, det er Trevor. Hva trenger du?
Nei, det er han. Kom til poenget. Jeg kan ikke snakke nå. Kan du…?
Kan du si hva du trenger? Jeg kan ikke snakke lenge.
Nei, ingenting er galt med stemmen min.
Nei, alt er i orden. Jeg er ikke kidnappet. Nei.
Jeg er ikke kidnappet. Alt er bra.
Det er ikke en kodet beskjed. Hva trenger du?
Nei, vi kan snakkes senere.
Stemmen min er sånn av og til. Ikke tenk på det.
Bare… Nei, og jeg tror jeg kjenner stemmen min.
Jeg har vært meg hele livet.
Ok, greit. Vi snakkes.
Glad i deg også, mamma. Ha det."
Mitt liv pinligste måltid.
Jeg spiste så vidt.
Jeg satt bare og tenkte på livet mitt.
Vi reiser oss for å gå.
Steve gliser fra øre til øre.
De går ut før meg,
og idet jeg går ut, vinker kelneren til oss.
"God natt! Ha en fin kveld."
Vi vinker til ham. Han sier: "Unnskyld, før du går.
Er ikke du Trevor Noah?
Komikeren, ikke sant?"
"Jo, hvordan det?"
"Nei, fordi…
…jeg lurte deg, Trevor!
Jeg lurte deg skikkelig!"
"Vent, hva…?
Er du indisk?" "Selvsagt er jeg indisk!
Selvsagt! Hele stedet er indisk!
Jeg lurte deg, hva?"
"Jeg skjønner ikke." "Ikke det?
Du kom inn. Jeg sa: 'Se, Trevor Noah.'
Så snakket du med aksent, så jeg gjorde det samme.
Så gjorde du det, så gjorde jeg det,
så gjorde du det. Du spøkte, jeg spøkte.
Likte du spøken?" "Nei, jeg likte den ikke!
Jeg trodde jeg kom til å bli kansellert. Ser du dette?"
"Det var utrolig! Du svettet sånn! Ikke av karrien, hva?
Det var så morsomt, Trevor!"
"Nei, vennene mine lo av meg."
"Jeg vet det." "Jeg var redd. Hvorfor?"
"Fordi jeg gleder meg over andres smerte og lidelse.
Det kalles schadenfreude."
Yo, Toronto!
Dere var fantastiske. Tusen takk for at dere kom!
Jeg elsker dere! God natt!
Jeg elsker dere. God natt, alle sammen.
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson