Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Cartofi.
‎Copil.
‎Se poate și fără ecou?
‎Da.
‎„Toți cei care încearcă…”
‎În regulă, dă-i drumul.
‎„Doamnelor și domnilor,
‎în colțul roșu…”
‎- „Fiind din Africa de Sud…” ‎- Da.
‎„În colțul roșu…”
‎- „Am avut atât de multe…” ‎- „Americani.”
‎- Da. ‎- „Ca americani…”
‎„Ca americani…”
‎„Trebuie să realizați…
‎nu este o întrebare.”
‎Există un loc…
‎„Atât de multe…”
‎- „…mai degrabă cum.” ‎- „Am încercat…”
‎- „Trebuie să știu că da, noi putem.” ‎- „Știu…”
‎Da.
‎Unde este toată lumea? ‎De ce nu e nimeni aici?
‎Cum adică, am ajuns devreme?
‎Da, se aude uimitor.
‎TREVOR NOAH: MI-AȘ DORI SĂ FACI ASTA
‎Care-i treaba, Toronto, Canada?
‎Ce mai faceți, lume?
‎Bine ați venit la show!
‎Vă mulțumesc că sunteți aici!
‎Am reușit!
‎E uimitor.
‎A trecut mult timp. Prea mult timp.
‎Prea mult. Dar ne-am întors.
‎Și mă bucur să vă revăd pe toți.
‎Mi-a fost dor. ‎Mi-a lipsit foarte mult asta.
‎Mi-a fost dor să călătoresc.
‎Mi-a fost dor de limba oamenilor ‎și de culturi.
‎Am fost în Europa. ‎A fost fantastic.
‎Un vis împlinit.
‎Pentru prima dată, am ajuns în Elveția. ‎Un vis pentru mine.
‎Dacă nu știți, ‎vă spun de ce mi-am dorit asta.
‎Mama e de culoare, ‎o femeie Xhosa, din Africa de Sud.
‎Am crescut în Africa de Sud.
‎Tatăl meu este un elvețian din Elveția. ‎Un tip alb, nu?
‎Eu n-am fost niciodată în Elveția.
‎Când aveam ocazia, nu aveam timp.
‎Și nu mă puteam duce. Dar acum, ‎am ajuns în Elveția pentru prima dată.
‎Și a fost o eliberare.
‎Uitați cum stă treaba.
‎Toată viața mea,
‎am avut senzația ‎că tatăl meu nu mă iubește.
‎Bine?
‎Iar acum, când m-am dus ‎și l-am văzut în Elveția,
‎mi-am zis: „Nu. Este doar elvețian.”
‎Toți sunt așa.
‎A fost ciudat, totuși.
‎Am încercat să-l surprind.
‎Am încercat să-l surprind ‎învățând germana.
‎Nu ne văzuserăm de o vreme.
‎El vorbește germana ‎și am zis să-i fac o surpriză.
‎Am descărcat Duolingo, am studiat mult.
‎Am ajuns în Germania. ‎Am avut ocazia să pun în practică.
‎În Elveția am zis: „Asta e.”
‎Eram pregătit să-i fac surpriza.
‎Planul era să-i bat la ușă.
‎El să deschidă: „Trevor!”
‎Iar eu să zic: ‎„‎Papa, ich sprechen Deutsch!”
‎Iar el să spună: „Te iubesc!”
‎Apoi…
‎Urma să fie de poveste. ‎Planificasem tot.
‎Nu a ieșit așa.
‎Am ajuns. A fost surprins. ‎I-am zis:
‎„Papa, ich sprechen Deutsch!”
‎Iar el zice: „Nu face asta.
‎Nu. Nu face asta. Nu.”
‎Germana a fost o experiență ciudată.
‎Vreau să o vorbesc pentru că majoritatea ‎rudelor din partea tatălui o vorbește.
‎Dar…
‎Am aflat unele lucruri ‎despre germana mea, nu prea grozave.
‎Am fost în Germania,
‎în vizită la niște rude, în Köln.
‎Un oraș frumos. Să-l vizitați.
‎E un loc uimitor.
‎Am fost cu Rolf, ‎unul dintre prietenii mei.
‎Și Rolf îmi spune într-o zi: „Trevor,
‎ce-ai zice ca astăzi să mâncăm ‎ceva tradițional din Germania?
‎Vrei mâncare tradițională germană?
‎Da, te ducem noi undeva, bine?”
‎Zic: „Sună perfect, Rolf. Ce vom mânca?”
‎El zice: „Ai auzit de Subway?”
‎„Nu e mâncare germană, Rolf.”
‎„Nu. Vreau să știu ‎că înțelegi la ce mă refer.
‎Genul de mâncare ‎când îți faci sandviș,
‎și tu alegi pâinea și toppingul.”
‎„Da, știu cum funcționează Subway.”
‎„Bine. Vreau să te duc ‎la o versiune din Germania, da?
‎Dar mult mai bună. Cu cea mai bună ‎pâine și carne. Trebuie să vii.”
‎Și m-a dus, nu mințea.
‎Am ajuns la un sandviș shop.
‎Cred că avea 50 de ani.
‎Totul era în limba germană. Zic:
‎„Asta e!
‎Nu e casa tatălui meu, ‎dar aici pot exersa germana.”
‎Rolf mă întreabă: „Vrei să comand eu?”
‎Îi zic: „Nu, voi comanda eu mâncarea.”
‎Zice: „Bine, o vei plăti tu?”
‎„Tu o vei plăti. Eu doar comand.
‎Vreau să-mi exersez germana.”
‎„E posibil să nu te înțeleagă.
‎Germana e grea…”
‎Îi zic: „Rolf, mă descurc.”
‎Mă duc la tejghea. ‎Femeia era prietenoasă.
‎Zice: „‎Guten Tag, kann ich dich helfen?” ‎Eu zic: „‎Guten tag!
‎Ich will ein kleinen Broten haben, ‎bitte schön!
‎Das schwarze Broten mit dem Käse!
‎Und das Schinken, bitte schön!
‎Und gib für mich ein ‎Pepsi Cola‎! Danke!”
‎Și a făcut pe ea.
‎N-am să uit niciodată privirea
‎acelei femei.
‎Era îngrozită. ‎Se holba la mine și spunea:
‎„Der Schwarze Hitler!”
‎Ceea ce înseamnă „Hitler cel negru”.
‎Da.
‎Felul în care pronunț cuvintele
‎se pare că dă un anumit aer de Führer.
‎Am fost devastat.
‎Lui Rolf i s-a părut amuzant.
‎Tot drumul spre casă a râs și zicea:
‎„Oh mein Gott!
‎Hitler cel negru!
‎Îți poți imagina, Hitler să fi fost negru?
‎Nu ar fi funcționat, nu?”
‎„Rolf, nu e atât de amuzant.
‎Voiam să mă apropii de familie, ‎dar par cel mai rău om din istorie.”
‎Zice: „Dar a fost foarte amuzant.
‎Să te fi văzut.
‎Te pregăteai să invadezi ‎raionul de carne.
‎Oh mein Gott! ‎Trebuia să…”
‎„Rolf, nu e frumos, omule! ‎Eu sufăr acum.”
‎Îmi spune: „Calmează-te, Trevor. ‎Îngăduie-mi acest ‎schadenfreude‎, bine?”
‎Am învățat un cuvânt nou în acea zi.
‎Da. Nu-l mai auzisem.
‎„Schadenfreude.”
‎Cuvânt german. ‎Schadenfreude.
‎Bine?
‎Înseamnă „a te bucura ‎de durerea și suferința altora”.
‎Un detaliu amuzant…
‎Cuvântul n-are traducere în altă limbă.
‎Mă întreb de ce.
‎Un cuvânt nebunesc, nu? ‎Schadenfreude.
‎De ce ai vrea asta?
‎Să te bucuri de durerea ‎și suferința altuia. De ce…
‎Apoi, m-am gândit la asta: ‎„Sună teribil, dar…
‎toți o facem.”
‎Fiecare dintre noi.
‎Toți am trecut prin acest ‎schadenfreude‎.
‎Înțelegeți?
‎Știți când simțiți acest ‎schadenfreude‎?
‎Când conduci pe autostradă.
‎Mergi relaxat, totul merge bine
‎și te uiți pe partea cealaltă, ‎iar traficul este aglomerat.
‎Și ai acel mic sentiment în interior.
‎Ca și cum: ‎„Am făcut alegeri corecte în viață!”
‎E ‎schadenfreude‎.
‎Ce e ‎schadenfreude‎?
‎E ceea ce au simțit femeile de culoare
‎când au văzut albi adulți plângând
‎când Disney a anunțat ‎că schimbă ‎Mica Sirenă‎.
‎Asta e ‎schadenfreude‎.
‎A fost printre cele mai amuzante ‎lucruri din viața mea.
‎Bărbați în toată firea, plângând.
‎„Îmi distruge copilăria!
‎Au schimbat ‎Mica Sirenă‎!
‎Nu seamănă deloc cu originalul!”
‎„Deloc?”
‎Nu seamănă deloc cu originalul? Serios?
‎Nu mai există nimic ‎care să-ți amintească de original?
‎Nimic? Știi că au schimbat ‎doar culoarea pielii?
‎Doar sus s-a schimbat.
‎Părul e roșu, corpul e de pește.
‎Nu-ți amintește de ‎Mica Sirenă‎?
‎E principalul lucru pe care îl vezi ‎la ‎Mica Sirenă‎? Serios?
‎Știți ce e ‎schadenfreude‎?
‎Schadenfreude
‎este ceea ce
‎toți cei din
‎Irlanda, Kenya,
‎Trinidad,
‎Jamaica,
‎Africa de Sud
‎și India
‎au simțit
‎când a apărut știrea ‎„Familia Regală are vești proaste”.
‎Uite ce nu înțeleg oamenii. ‎„Râdeți de asta?”
‎„Mai întâi de toate, da. Dar…
‎Ați înțeles greșit.” Bine?
‎Familia Regală nu agreează ‎reacția oamenilor la veștile lor proaste.
‎Ei nu înțeleg, ‎acelea nu sunt vești proaste.
‎Când Familia Regală așteaptă compasiune, ‎chiar e vorba de o veste proastă?
‎Ei spun: „Vă rugăm ‎să ne fiți alături în aceste momente.
‎I-am pierdut pe Harry și Meghan.”
‎„I-ați pierdut? Au dispărut?”
‎„Nu. Cuplul vostru britanic preferat ‎a devenit cuplul american preferat.”
‎„Familia Regală are niște vești proaste.”
‎„Chiar sunt vești proaste?” ‎„Da.
‎Regina a murit.” ‎„Din ce cauză a murit?”
‎Și-a terminat viața!
‎Glumești? ‎Nu spun să nu jelim,
‎dar și-a terminat viața.
‎Știți câți nu-și duc viața la capăt? ‎Ea a dus-o la capăt.
‎A murit regină. ‎De ce a murit? De bătrânețe.
‎Înseamnă că ai terminat jocul.
‎Gata. Urmează genericul.
‎A fost înmormântată cu bijuteriile.
‎Hashtag „câștig”.
‎Vrei să fie coloniile triste? ‎Sunt bijuteriile lor.
‎Africanii zic: ‎„Ne dați înapoi diamantele?”
‎Iar ei zic: „Nu, regina le va lua cu ea.”
‎Glumești?
‎Oamenii zic: „Nu este momentul ‎să vorbim despre ea.”
‎„N-ar trebui să vorbiți urât despre ea.”
‎„Nu-i vorbești de rău pe morți.”
‎Exact asta ar trebui să faci.
‎Când sunt morți e momentul perfect ‎pentru a-i vorbi de rău. Bine?
‎Putem fi de acord?
‎Să fim amabili unii cu ceilalți cât trăim ‎și să ne vorbim de rău când murim.
‎În regulă?
‎Faceți asta cu mine.
‎Când voi fi mort, ‎spuneți ce vreți despre mine.
‎Când mă vedeți pe stradă, salutați-mă.
‎Știți de ce? Pentru că-s mort.
‎Oamenii zic…
‎„Oamenii ăia dansează pe mormântul ei.”
‎Da, pentru asta sunt mormintele. ‎De aia sunt plate.
‎Ca oamenii să poată dansa pe ele.
‎Altfel, le-ar fi făcut înclinate ‎ca să alunece.
‎Chiar și așa, regina e în câștig.
‎Pe mormântul ei ‎dansează cei mai buni dansatori.
‎Vi-i imaginați pe africani
‎acolo, făcând ce știu ei să facă?
‎Irlandezii încălzindu-se: „Urmăm noi.
‎Faceți-ne loc pe mormânt.”
‎Apoi vin indienii: ‎„Acum e momentul nostru.”
‎Și, în final, toți cei din Caraibe: ‎„Murder, she wrote.”
‎Haideți!
‎Unul dintre lucrurile ‎pe care-mi plăcea să-l fac
‎era să mă uit la filme horror
‎și apoi să judec oamenii ‎atunci când luau decizii stupide.
‎Îmi place.
‎Mă uit la filme horror ‎și aștept deciziile stupide.
‎Apoi, când mor, zic: „Ai meritat-o.”
‎Nu au sens.
‎Niciodată.
‎Știți? Cineva e urmărit
‎de un tip cu mască și cu un cuțit.
‎Tipul merge.
‎Personajul aleargă la mașină. ‎Mereu încurcă cheile.
‎Mort. Ce faci?
‎Ce faci?
‎Dacă te urmărește cineva cu un cuțit ‎și ajungi la mașină,
‎nu te obosi să intri. ‎E pierdere de timp.
‎Te duci în partea cealaltă a mașinii.
‎Și aștepți.
‎Când o ia pe acolo, tu o iei pe aici.
‎O ia pe acolo, tu o iei pe aici. ‎Putem face asta toată ziua.
‎Se iau cele mai proaste decizii ‎în filmele horror. Nu înțeleg.
‎Îmi place când se ascund.
‎Atât trebuie să facă. ‎Să se ascundă și să tacă.
‎Timp de o oră jumătate n-o pot face.
‎Ca în filmul ‎Fără Zgomot‎. L-ați văzut? ‎E printre preferatele mele.
‎Cel cu extratereștrii ‎care nu pot vedea nimic.
‎Folosesc ecolocația pentru a-și da seama ‎unde se află lumea.
‎Mereu sunt oameni ascunși ‎în magazie. Și fac așa…
‎Doar taci. ‎Poți să te relaxezi.
‎Stai, relaxează-te.
‎Poți să te joci pe Xbox în liniște.
‎Nu.
‎Apoi e copilul.
‎Și mereu vor fi momente ‎în care monștrii cedează.
‎Știți? Sunt ceva de genul…
‎Și, chiar când sunt pe cale să plece, ‎chiar atunci,
‎apare mereu un idiot care sare și spune:
‎„Nu mai rezist!
‎Vino după mine!”
‎Mort. Ai meritat-o.
‎N-am înțeles niciodată. Nu?
‎De ce? Trebuie doar să aștepți.
‎Stai înăuntru un timp ‎și pericolul va dispărea.
‎De ce nu poți s-o faci? ‎E atât de greu să stai înăuntru?
‎Apoi a venit pandemia.
‎Îmi zic: „Acum am înțeles.”
‎Pentru că toți ne-am atins pragul.
‎Pandemia a înnebunit oamenii.
‎Am crezut că ne va uni. ‎Asta am crezut.
‎Din filmele copilăriei.
‎M-am gândit că, dacă oamenii ‎ar fi amenințați de un pericol,
‎ar abandona orice luptă
‎și s-ar uni pentru a câștiga.
‎Înțelegeți?
‎Mă gândeam, dacă vine virusul, ‎vom fi:
‎„Bine, gata cu rasismul! ‎Gata cu sexismul! Să facem asta împreună!”
‎Am merge, am învinge ‎extratereștrii și ne-am întoarce
‎spunând: „Gata, să ne întoarcem ‎la rasism și sexism.”
‎Ca-n filmul ‎Ziua Independenței‎. ‎Vă amintiți?
‎Am crescut cu filmele astea.
‎Lumea se unea ca să lupte ‎cu extratereștrii. Opream tot și…
‎Nu exista politică, nimic. ‎Ne uneam și câștigam.
‎În viața reală, ce am făcut? ‎Ne-am luptat între noi și am pierdut.
‎Trebuia să fim o echipă.
‎Will Smith trebuia să fie eroul.
‎Nu a mers conform planului!
‎Oare așa au dispărut dinozaurii?
‎Poate că nu s-au pus de acord.
‎Poate că unii i-au avertizat: ‎„Asteroidul! Se îndreaptă spre Pământ!”
‎Iar alți dinozauri au zis: ‎„Asteroizii nu există!
‎E o păcăleală!”
‎Roca s-a izbit de planetă…
‎Globul a fost acoperit de praf.
‎Dinozaurii alergau panicați:
‎„E praf peste tot!
‎Purtați mască!”
‎Iar T-Rex țipa: „Eu nu pot!”
‎E o nebunie…
‎Am crezut că pandemia ‎va face ravagii în Africa.
‎Nu voi minți. ‎Eram îngrozit pentru continentul african.
‎Am văzut că, ori de câte ori ‎un virus se răspândea,
‎Africa era cea mai afectată.
‎Îmi amintesc când a început ‎să se răspândească.
‎Mă pregăteam pentru asta. ‎Prietenii mei de acasă mă sunau.
‎„Trevor, vezi ce se întâmplă ‎cu coronavirus?”
‎„Da, văd.” ‎„Ce se va întâmpla?”
‎„Omule, voi sunteți terminați.”
‎„Noi?” ‎„Da, eu sunt în America, dragule.
‎Am făcut alegeri bune în viață.”
‎Dar a fost invers.
‎Africa s-a descurcat ‎mai bine decât orice alt continent
‎în gestionarea bolii.
‎A șocat pe toată lumea.
‎Ce a fost și mai ciudat…
‎când Ebola se răspândea în Africa,
‎știrile făceau să pară că era vina ‎africanilor pentru că aveau Ebola.
‎De fiecare dată, la știri, ‎exista un nivel subtil de învinovățire
‎în reportaje, nu?
‎Nu-i umaniza pe oameni.
‎Întotdeauna era cineva ‎de la Sky sau de la BBC,
‎cu cadavrele stivuite în spate:
‎„Sarah, mă aflu în Africa de Vest ‎și, după cum vedeți în spatele meu,
‎cadavrele victimelor Ebola ‎sunt din ce în ce mai multe.
‎Mulți oameni de știință europeni ‎se întreabă
‎dacă nu cumva, ‎acești africani sunt singurii vinovați.
‎Au refuzat sfaturile ‎Organizației Mondiale a Sănătății,
‎neînțelegând importanța distanțării ‎în perioada asta.
‎Și se pare că ei sunt ‎singurii vinovați pentru asta.
‎Dillian Pann, BBC. ‎Legătura în studio.”
‎Iar eu mă uitam și ziceam: „Nu!
‎Popor african, de ce ne facem asta?
‎De ce, Africa?
‎De ce?
‎De ce ne place să ne facem asta?
‎De ce ne place să pupăm maimuțe?
‎Buzele tale sunt atât de sexi.”
‎Apoi, când a apărut Covid,
‎africanii au folosit ce au învățat
‎de la fiecare virus combătut ‎fără ajutorul Occidentului
‎și au făcut față ‎mai bine decât orice alt continent.
‎N-a primit merite. ‎Lumea a făcut să pară că a fost noroc.
‎Norocul lumii e că africanii ‎nu sunt răutăcioși.
‎Da.
‎Africanii nu sunt răutăcioși.
‎Aș fi dat orice ca să aud ‎un prezentator de știri african:
‎„Bună seara, bine v-am găsit ‎la Africa News Network.
‎În această seară, vom vorbi ‎despre pandemia actuală de coronavirus
‎care face ravagii în Occident.
‎Savanții africani se întreabă
‎dacă acești oameni ‎nu sunt chiar ei înșiși de vină.
‎Mulți au refuzat sfaturile ‎Organizației Mondiale a Sănătății,
‎ignorând complet ‎metodele de distanțare socială.
‎Unora chiar a trebuit să li se arate ‎cum să se spele pe mâini.
‎Sălbatici.
‎Se pare că ceea ce a sporit ‎gravitatea acestei probleme
‎este faptul că unii nici ‎măcar nu vor să poarte măști pe față,
‎spunând, citez: «Nu pot respira ‎prin această bucată de pânză».
‎Cunoscut de oamenii de știință ‎drept «sindromul plămânilor de cățea».
‎Legătura în studio, Chippewa.”
‎Aș fi dat orice să văd asta.
‎Unul dintre cele mai mari efecte secundare ‎ale Covid, la care nu mă așteptam,
‎este cât de proști îi face pe oameni.
‎Coronavirusul mi-a arătat ‎câți dintre prietenii mei sunt idioți.
‎Toți au studiat la Universitatea Facebook.
‎Toți sunt oameni de știință.
‎Toți aveau o teorie a conspirației.
‎„Știți ce e asta. ‎Guvernul a făcut asta.”
‎„Guvernul?” ‎„Da. Guvernul a făcut asta.”
‎„De ce?” ‎„Ca să ne controleze.”
‎„Crezi că asta le asigură controlul?
‎Crezi că guvernul a vrut asta?”
‎Ce credeți că oferă guvernului control?
‎O populație care merge la muncă, ‎câștigă bani,
‎cumpără ce nu-și permite, ‎se îndatorează, se întoarce la muncă,
‎face ce nu-i place pentru bani ‎pentru a plăti ceea ce nu are nevoie
‎și nu-și permite.
‎Obține bani ca să muncească ‎pentru ceva ce nu-i place și n-are nevoie,
‎ia un împrumut și se îndatorează ‎pentru ceva ce nu dorește
‎ca să muncească pentru bani…
‎Ce le oferă mai mult control? ‎Asta?
‎Sau când lumea stă acasă,
‎primește bani și se gândește la viață?
‎Lumea stă acasă și se gândește: ‎„De ce weekendul are doar două zile?”
‎E cel mai mare coșmar al guvernului.
‎Conspirațiile erau stupide.
‎Nu sunt împotriva teoriilor conspirației.
‎Vă rog să înțelegeți. ‎Îmi place o bună teorie a conspirației.
‎Toți ar trebui să credem în una.
‎Cred că, în viață, ar trebui să susții ‎cel puțin o teorie bună a conspirației.
‎Da. Te ține în alertă.
‎Nu credeți tot ce vi se spune.
‎Trebuie să susții una.
‎Teoria mea? Preferata mea?
‎Eu cred
‎că glutenul e privilegiul albilor, ‎concentrat.
‎Știți că am dreptate.
‎Dar despre Covid, ‎conspirațiile erau ridicole.
‎Mai ales pentru că știu adevărul.
‎Bine? Asta m-a frustrat.
‎Nu, chiar știu.
‎Știu exact ce a cauzat Covid.
‎Știam ce se va întâmpla și n-am spus. ‎Greșeala mea.
‎Din cauza dorințelor.
‎Ne-am dorit prea mult.
‎Știam ce se va întâmpla.
‎Știți, când eram tânăr, ‎dorința era ceva special.
‎Nu se întâmpla des.
‎Îți trebuia un set special de ‎circumstanțe pentru a-ți pune o dorință.
‎Găseai un trifoi ‎cu numărul potrivit de frunze.
‎O stea căzătoare.
‎„Unde?” ‎„Acolo!” Târziu.
‎Sau trebuia să fie de ziua ta.
‎Puneau lumânări.
‎Dacă le stingeai pe toate,
‎îți puteai pune o dorință.
‎Dacă ratai vreuna, mureai.
‎Oamenii au început ‎să-și dorească oricând.
‎Găsești o geană pe obraz:
‎„Pune-ți o dorință!”
‎Știi câte rahaturi de astea ‎sunt pe fața ta?
‎Își pun dorințe în funcție de oră.
‎Nu? Adică: „E ora 11:11.”
‎„Pune-ți o dorință!”
‎Asta e în fiecare zi.
‎Aici, de două ori pe zi, ‎nu se folosește formatul de 24 de ore.
‎N-o faci zilnic. ‎Nu e ocazie specială. Dar au făcut-o.
‎Oamenii își puneau dorințe.
‎Oriunde. Până și rapperii.
‎„Mi-aș dori ca negrul s-o facă”. ‎Să facă ce? N-o lăsa în coadă de pește.
‎Așa am ajuns la Covid. ‎Dorințele ni s-au împlinit.
‎Toate în același timp.
‎Și asta am primit.
‎Covid a fost ca un duh nenorocit ‎care ne-a dat tot ce am cerut.
‎Toți ne-am dorit.
‎Câți n-au frecat lampa
‎la începutul lui 2020?
‎Iroseați dorințe:
‎„Mi-aș dori să nu mă duc la birou ‎în fiecare zi.”
‎„Dorința ți-a fost îndeplinită.”
‎Da, ți-ai dorit să nu te duci la birou.
‎Ai uitat să-ți dorești ‎ca biroul să nu se mute acasă.
‎Acum ești blocat,
‎zi de zi, pe Zoom,
‎nu poți clipi, ‎trebuie să menții contactul vizual.
‎Da.
‎Căutai un colț din casă ‎care făcea să pară că deții controlul.
‎Toată lumea își dorea.
‎Și am primit ce ne-am dorit.
‎Câți părinți au frecat lampa aia?
‎Câți și-au dorit?
‎„Mi-aș dori să petrec ‎mai mult timp cu copiii.”
‎„Dorință îndeplinită.”
‎Da.
‎Părinții și-au dat seama ‎că își iubesc copiii
‎doar pentru că îi aveau part-time.
‎Îi vezi dimineața, îi trimiți ‎la școală, îi învelești seara.
‎E destul de drăguț.
‎Dar apoi, toată lumea ‎era captivă înăuntru, în permanență.
‎A fost haios să văd ‎cum se suceau părinții.
‎Foarte amuzant. ‎La început, toți ziceau:
‎„Nu veți deschide nicio școală!
‎Copiii mei nu vor pleca nicăieri.
‎Îi voi proteja cu orice preț.
‎Sunt o ursoaică ‎ce își apără puii, înțelegi?
‎Nu veți deschide școlile ‎până nu dispare virusul!”
‎Nouă luni mai târziu…
‎Aceiași părinți țipau pe scări.
‎„Când se vor deschide ‎nenorocitele de școli?
‎Vreți să-mi petrec toată ziua cu copiii? ‎Ce sunt eu, mama lor?
‎Ar trebui să fie la școală!”
‎Iar copiii: ‎„Mami, a apărut o nouă tulpină.”
‎„Timmy, la un moment dat ‎va trebui să afli din ce ești făcut, bine?
‎Plămânii tăi vor supraviețui sau nu. ‎În regulă, amice?
‎Acum du-te și vezi din ce ești făcut.
‎Dacă Simba a putut, poți și tu. ‎Hakuna matata. ‎Du-te, amice. Du-te.”
‎Toți ne-am dorit ceva.
‎Câte cupluri nu și-au dorit ceva?
‎Ați frecat lampa aia.
‎Privindu-vă în ochi.
‎„La naiba, fato.
‎Mi-aș dori să fiu închis ‎într-o cameră cu tine toată ziua.
‎Mi-aș dori să ne închidă ‎și să arunce cheia.
‎Câte ți-aș face.”
‎„Da? Ce mi-ai face?”
‎„Fato, mi-aș dori să ne spună ‎că putem să ne vedem toată ziua.
‎Toată ziua.”
‎„Dorința ți-a fost îndeplinită.”
‎Multe cupluri
‎au învățat multe în timpul pandemiei.
‎Au învățat multe ‎în timpul pandemiei.
‎Mulți oameni au realizat
‎că dragostea poate fi necondiționată,
‎dar „plăcerea” are limită de timp.
‎„Te iubesc, iubito. ‎Dar nu știu dacă te mai plac.”
‎Totul a început bine, nu? ‎Era ca o petrecere în pijamale.
‎„Doamne, ce distractiv!”
‎Apoi săptămânile au devenit luni.
‎Apoi lunile în ani.
‎Și, la un moment dat, stați în casă
‎cu ochii sticloși
‎și auziți perechea
‎tușind în partea cealaltă.
‎Și începeți: „Da.
‎Isuse, da.
‎Vine la Tine.
‎Dacă a sosit momentul, acum e momentul.
‎Facă-se voia Ta, Doamne Isuse!
‎Mi-ar prinde bine ‎un spațiu de birou în plus.”
‎Știți,
‎ce mă întristează mai mult ‎la lumea în care trăim e că,
‎de multe ori, nu ne permitem luxul ‎de a procesa motivele.
‎Știm că se petrec multe.
‎Simțim ceea ce ni se întâmplă.
‎Dar, de multe ori,
‎nu ne facem timp ‎sau nu avem timp să procesăm
‎motivele.
‎De ce eram atât de furioși?
‎De ce ne-am certat așa mult între noi?
‎Nu aveam compasiune. ‎Am fost varianta cea mai rea a noastră.
‎Dacă mă întrebați, e pentru că…
‎eram speriați.
‎Ca oameni, ni se pare ‎atât de firesc să știm tot,
‎încât uităm cât de nesigură e viața.
‎Suntem învățați în fiecare zi ‎că „noi știm”.
‎Ni se pare firesc să știm ‎și credem că vom ști mereu.
‎Cum va fi traficul? ‎Știi.
‎Cum va fi vremea? ‎Știi.
‎„Joi va ploua.”
‎Înțelegeți magia din asta?
‎Dacă aveai ‎tehnologia asta acum 500 de ani,
‎să zici: „Joi va ploua”, ‎erai venerat.
‎O luăm ca pe ceva de la sine înțeles, ‎dar ne face să uităm că viața e incertă.
‎Nu știm. Pandemia ne-a arătat asta.
‎Ne-a demascat pe toți.
‎Și cred că trebuie ‎să ne gândim puțin la motiv.
‎De ce eram supărați și frustrați?
‎Nu a fost din cauza filmelor ‎sau că nu ieșeam la petreceri
‎sau la mall, nimic din toate astea.
‎Este pentru că ne-am pierdut.
‎Eu te-am pierdut. Tu m-ai pierdut.
‎Am pierdut asta.
‎Înțelegeți?
‎Din cauza asta erau frustrați oamenii.
‎Și mai rău a fost că guvernele ‎au făcut să pară că știau.
‎Cred că asta a făcut să fie mai rău.
‎Erau atât de încrezători,
‎încât părea că știu.
‎Au spus că va dura 21 de zile.
‎Douăzeci și una de zile. ‎Nu voi uita acest număr.
‎N-am întrebat de ce.
‎Așa e?
‎China a construit un spital ‎de 10.000 de persoane peste noapte.
‎Niciunul n-a întrebat: „De ce?”
‎Ne-am gândit: „E China.
‎Le place să construiască.”
‎Îmi amintesc că liderii erau încrezători.
‎Unii mai încrezuți decât alții.
‎Unul dintre favoriții mei,
‎premierul britanic Boris Johnson.
‎Da.
‎Era un tip interesant.
‎A fost la un spital
‎în timpul pandemiei
‎și îmbrățișa oamenii.
‎De la început, îmbrățișa oamenii.
‎Jurnaliștii îl întrebau: „Dle Johnson, ‎e potrivit să-i îmbrățișați…”
‎Iar el: „Toată lumea să se calmeze. ‎Asta nu este o pandemie.
‎Uită-te la părul meu. Arăt stresat? ‎Calmați-vă.
‎Totul e în regulă. ‎Pot atinge oameni.
‎Nu închidem. Barurile rămân deschise, ‎fotbalul se joacă.
‎Scuze, trebuie să plec…”
‎A dispărut. ‎Nu-i păsa de nimic.
‎Președintele Americii ‎a fost și mai încrezut.
‎Da. L-ați văzut când a ieșit? ‎Donald J Trump?
‎Avea vorbele la el.
‎„Oameni buni, ne vom ocupa de asta.
‎În 21 de zile.
‎Virusul va dispărea, 21 de zile.
‎Unii spun chiar în 20 de zile.”
‎Această boală a venit și i-a lovit ‎pe Trump și Boris direct în piept.
‎Ambii au ajuns la Terapie Intensivă ‎și aproape au murit. Au supraviețuit
‎pentru că erau șefi de stat. ‎Le-au dat elixirul secret.
‎Boris a ieșit din spital ‎ca și cum l-ar fi văzut pe Isus.
‎A ieșit din spital, a ținut o conferință ‎de presă, a închis totul.
‎A venit, aproape dezbrăcat: ‎„Asta nu este o glumă.
‎Am trăit-o. ‎Marea Britanie se închide.
‎Gata cu fotbalul. ‎Barurile se închid.
‎Nu e o glumă. Am trăit-o chiar eu.
‎Vă garantez. ‎Nu pot vorbi… plec.
‎Vă rog, nu pot vorbi. Trebuie să…” ‎Și a plecat.
‎A plecat! Era îngrozit.
‎Mă așteptam să apară ‎coronavirus de după colț…
‎Pe de altă parte, ‎lui Trump i se rupea.
‎Ăsta va muri din cauza încăpățânării.
‎A ieșit din spital, abia respira, ‎dar tot a ținut o conferință de presă.
‎Nici nu vorbea. Era cam așa…
‎„Dacă eu o pot face
‎și tu poți.”
‎Doamne.
‎Nu înțeleg cum au putut ‎să-l voteze pe acest om.
‎Nu înțeleg.
‎Și, apropo,
‎nu mă refer la politică.
‎Am înțeles. Oamenii votează ‎pentru politica pe care o vor.
‎Ce nu înțeleg ‎este de ce oamenii l-au votat pe el.
‎Ce a fost și mai ciudat ‎a fost că unii l-au votat,
‎apoi au fost dezamăgiți de ceea ce era.
‎N-am văzut ceva mai ciudat.
‎Ziceau: ‎„Nu-mi vine să cred ce face.
‎Nu pot să cred ce face.”
‎„Scuze, ce nu poți să crezi?” ‎„Donald Trump. Poți să crezi?”
‎„Să cred că face ‎ce a făcut toată viața lui?”
‎„Nu pot să cred. E șocant.”
‎„Ești șocat?”
‎Donald Trump e cel mai puțin șocant om ‎pe care l-am întâlnit.
‎El este mereu el însuși.
‎El e stereotipul răufăcătorului.
‎Arată și vorbește ca un răufăcător.
‎Parcă e într-un episod din ‎Scooby-Doo‎.
‎Cu fața aia, cu energia aia?
‎L-ar putea identifica ‎într-un caz de crimă.
‎„Cine crezi că e, Scoob?”
‎„Atât vă spun, nu am fost eu.”
‎„N-am făcut nimic. Sunt nevinovat.”
‎„Sunt nevinovat. Atât de nevinovat.
‎Unii spun că sunt cel mai nevinovat om ‎care a trăit vreodată.”
‎„Da, cred că el e.”
‎Nu pricep.
‎De ce ai vota…? Adică…
‎Pricep, dar nu înțeleg.
‎Ceea ce am priceput ‎și mi-am dat seama este că,
‎în Statele Unite,
‎dacă vrei să câștigi alegerile, ‎ai nevoie de o voce ciudată.
‎Simplu. ‎Vrei să fii președintele Statelor Unite?
‎Ai voce ciudată, câștigi.
‎Uită de politică, de idei. ‎Este plictisitor.
‎Ieși și spui: „Vreau să…”
‎„Nemernic cu voce normală.”
‎Nu.
‎Dacă ai o voce ciudată, ‎oamenii te vor iubi.
‎Știți că niciun președinte american ‎n-a avut o voce normală?
‎Căutați cât doriți. ‎Niciunul nu vorbea normal.
‎Dați înapoi… de exemplu, JFK.
‎Nu vorbea normal.
‎Avea chestia aia: „Nu întrebați ‎ce poate face țara voastră pentru voi,
‎ci întrebați ce puteți face voi pentru…” ‎Nu e normal.
‎Nu-mi pasă ce spune lumea. ‎Nu e normal.
‎Ăsta era într-un McDonald's ‎și comanda mâncare cu vocea aia?
‎„Numărul unu, ‎mediu cu cartofi prăjiți, vă rog.
‎Și un McFlurrry, vă rog.
‎Cum adică nu merge mașina de înghețată?”
‎Nu e normal.
‎Niciun președinte american ‎nu vorbea normal.
‎Bill Clinton. Nu vorbea normal.
‎Mereu părea că încearcă ‎să seducă publicul.
‎Știți?
‎„Nu am întreținut relații sexuale…
‎cu acea femeie.”
‎Ce tot faci?
‎Niciun președinte american ‎n-a vorbit normal.
‎George Bush nu vorbea normal.
‎Parcă mereu chicotea.
‎„Îi vom găsi pe cei vinovați
‎și apoi vom bombarda ‎o cu totul altă țară.
‎Mă păcălești o dată…”
‎Nu e normal.
‎Niciun președinte american ‎n-a vorbit normal.
‎Barack Obama nu vorbea normal.
‎Parcă i se încărca vocea mereu.
‎„Ca americani,
‎trebuie să obținem
‎internet mai rapid.”
‎Nu e normal.
‎Joe Biden nu vorbește normal.
‎Glumești?
‎Se pierde în mormăieli ‎de fiecare dată când ține un discurs.
‎Nu e normal. De exemplu:
‎„De aceea, cel mai important ‎lucru de înțeles…
‎…visurile celor mai buni negri. ‎Haideți.
‎Haideți. Vă rog.
‎Vorbesc serios.
‎Haideți.”
‎Nu e normal.
‎Trump a fost cel mai ciudat dintre toți.
‎Orice alt președinte a fost previzibil. ‎Înțelegeai fluxul și refluxul.
‎Trump era imprevizibil.
‎Volumul vocii sale era peste tot.
‎Inflexiuni care nu aveau sens.
‎Știți cât de greu era să reglez volumul ‎când îi urmăream discursul?
‎Trebuia să dau mereu ‎mai tare sau mai încet.
‎În timp ce vorbea. ‎Nu știai când se întâmpla.
‎„Cred că noi, ca americani,
‎încercăm și încercăm, ‎încercăm din nou, încercăm din greu.
‎Încercăm mereu.
‎Știu asta. Știu.
‎Dar știu și cred
‎că, dacă putem, putem,
‎dar nu o vom face, ba o vom face, poate. ‎Dar…”
‎Poftim?
‎Nu e normal.
‎De aceea râd când vin în Canada ‎și mă uit la știri.
‎Când vin în Canada, ‎dau drumul la știri și aud:
‎„Există un scandal canadian.
‎Justin Trudeau într-un alt scandal.”
‎Are parte de cele mai adorabile ‎scandaluri. Glumești?
‎În comparație cu președinții americani? ‎„E scandalos.”
‎„A fost condamnat pentru ceva? ‎Atunci taci naibii!”
‎„E scandalos.”
‎E teribil… ‎„A dormit în casa unui om bogat.”
‎E adorabil.
‎De departe, scandalul meu preferat ‎al lui Justin Trudeau
‎este cel în care a plecat ‎într-o călătorie în India.
‎Apoi a devenit indian.
‎Cred că e cel mai mare scandal ‎din toate timpurile.
‎Îmi amintesc.
‎A decolat. Purta un costum. ‎A părăsit Canada.
‎Făcea cu mâna: „La revedere, lume.”
‎A zburat către India, a aterizat.
‎Ușile s-au deschis, iar el a ieșit ‎și era deja pe jumătate indian.
‎Avea geaca pe el.
‎Dar ce a fost o nebunie
‎a fost că, pe măsură ce călătoria avansa, ‎devenea tot mai indian
‎în fiecare zi.
‎Clar, nimeni nu-i spunea ‎știrile din Canada,
‎canadienii o luau razna.
‎„Câtă lipsă de respect! ‎Cum să faci așa ceva?”
‎Iar el era acolo ‎și devenea tot mai indian.
‎A început cu partea de sus, ‎apoi pantalonii.
‎Avea costumul complet. ‎Apoi coafura.
‎Mi-a plăcut întâlnirea cu demnitarii ‎indieni unde toți purtau costume.
‎A participat la întâlnire ‎ca la o audiție pentru ‎Baat Ban‎.
‎Te gândeai: „Ce naiba e asta?”
‎Devenise atât de indian, încât speram
‎ca, în mijlocul unui discurs,
‎speram să zică:
‎„Pot să vă spun cât sunt de mândru
‎de munca pe care am făcut-o împreună?
‎În calitate de canadieni și indieni,
‎noi…”
‎Speram să se întâmple asta.
‎Așteptam să se întâmple.
‎„Cel mai mare scandal ‎din toate timpurile.”
‎„A devenit indian.”
‎Nu cred că a fost așa rău.
‎Sincer, cred că se străduiește prea mult.
‎Justin Trudeau ‎se străduiește prea mult.
‎Se străduiește prea mult să arate ‎compasiune. Prea mult.
‎Nu cred că e grav. ‎Sunt părtinitor.
‎Știu că sunt părtinitor. Sunt.
‎Pentru că eu… ‎și eu m-am străduit prea mult.
‎Voi… da.
‎O să mărturisesc în seara asta.
‎Și eu m-am străduit, Canada.
‎Și eu am încercat prea mult ‎să mă conectez cu un grup de oameni și…
‎nu a decurs bine.
‎S-a întâmplat în Edinburgh, Scoția.
‎Frumos loc. Dacă nu ați fost, ‎să mergeți. E uimitor.
‎Totul.
‎Locul e plin de istorie.
‎Oamenii sunt drăguți și calzi.
‎Locul nu e călduros, ‎dar oamenii sunt.
‎Totul este vechi. ‎Le place să-ți spună asta.
‎Oriunde în Edinburgh vei auzi:
‎„Cât de vechi crezi că e podul?”
‎„Nu știu.” ‎„Trei sute de ani.”
‎„Bine.” ‎„Biserica aia are 500 de ani.”
‎„Fiul meu are 800 de ani.”
‎„Arată de șase ani.” ‎„Manoperă scoțiană.”
‎Sunt oameni minunați. ‎A fost foarte bine.
‎Am fost acolo ‎la un festival de comedie.
‎Și…
‎de fiecare dată când călătoresc,
‎dacă sunt cu prietenii, ‎căutăm să petrecem timpul împreună.
‎Și, când comandăm mâncare ‎sau ieșim în oraș,
‎o persoană alege meniul.
‎Nu se negociază. ‎Toți își aleg o zi.
‎Atunci când îmi vine rândul,
‎aleg mereu mâncare indiană.
‎Cred că este cea mai bună ‎mâncare din lume.
‎Nimic nu se compară.
‎Dacă nu ești de acord, ‎ne întâlnim în parcare și ne luptăm.
‎Mereu mi-a plăcut mâncarea indiană.
‎Sunt în Edinburgh, cu prietenii. ‎„Ce mâncăm?”
‎„Trevor?” „Mâncare indiană.” ‎„De fiecare dată la fel!” „Da, așa e.”
‎„Mereu e la fel.” ‎„De ce mai întrebați?”
‎„Dacă tot știți, nu mai întrebați.”
‎Și am căutat unde urma să mergem.
‎Mereu caut cel mai autentic ‎restaurant indian.
‎Adică, restaurante indiene autentice.
‎Așa că mă duc într-un loc ‎și apoi întreb în jur.
‎Întreb lumea: „Unde vă duceți?” ‎Nu mă duc unde îmi spun albii.
‎Așa că am găsit acest loc autentic.
‎Și eram… foarte fericit.
‎Motivul pentru care trebuia să fie ‎autentic, ca să mă înțelegeți puțin…
‎Am crescut în Africa de Sud.
‎Ceea ce mulți oameni nu știu ‎e că Africa de Sud
‎are una dintre cele mai ‎mari populații indiene din afara Indiei.
‎Una dintre cele mai mari ‎populații indiene din afara Indiei.
‎Acum Canada are mai mulți.
‎Dar în copilărie,
‎aveam cea mai mare ‎populație de indieni din afara Indiei.
‎Dacă India dispărea…
‎Noi eram India.
‎Atât de aproape eram.
‎Am fost norocos să cresc ‎înconjurat de cultura indiană.
‎Unul dintre cei mai buni prieteni
‎era un băiețel indian, Theesan Pillay.
‎Și eram foarte apropiați.
‎Ca să înțelegeți, ‎în fiecare zi eram împreună.
‎Ne petreceam pauzele împreună.
‎Stăteam împreună, ‎mâncam, totul împreună.
‎Aveam multe în comun.
‎Ne-am cunoscut când a început școala ‎și aveam multe lucruri în comun.
‎Îi plăcea să alerge. ‎Și mie îmi plăcea.
‎Așa că…
‎Eu și Theesan ne petreceam ‎zilele împreună.
‎Și ritualul nostru era simplu. ‎Mergeam la cursuri,
‎apoi ne întâlneam în pauză.
‎În pauză, luam prânzul împreună.
‎Prânzul nostru era diferit.
‎Mama lui Theesan îi punea pachet zilnic.
‎Iar mama îmi dădea bani ca să-mi cumpăr ‎mâncare de la magazinul școlii.
‎De la cantină. Știți?
‎Așa că îmi cumpăram mâncare zilnic.
‎Mama nu putea să gătească.
‎A încercat o dată, i-am zis: ‎„Să nu mai faci asta.
‎Acesta este un abuz. ‎Dă-mi banii.”
‎Îmi cumpăram mâncare.
‎Theesan avea mâncare ‎făcută de mama lui zilnic.
‎În fiecare zi, mâncarea era curry.
‎Știu asta
‎pentru că în fiecare zi eram împreună
‎și Theesan își scotea pachețelul,
‎cutia de suc,
‎își desfăcea sandvișul ‎cu mici triunghiuri decupate.
‎Apoi îl scotea,
‎desfăcea pâinea,
‎se uita și țipa din toate puterile.
‎„Curry!
‎La naiba, mami.”
‎În fiecare zi.
‎Zilnic eu mâncam ‎mâncarea mea, el pe a lui.
‎Scotea sucul, desfăcea sandvișul, se uita
‎și țipa: „Curry!
‎La naiba, mami.”
‎În fiecare zi.
‎Fără excepție.
‎În fiecare zi. Curry de oaie.
‎Curry de miel. Curry de cartofi. ‎Orice tip de curry imaginabil.
‎Dar era curry în fiecare zi.
‎„Curry!” era partea mea ‎preferată din zi.
‎Uneori nu deschideam prânzul ‎ca să nu ratez momentul.
‎Stăteam lângă el așteptând.
‎Iar el deschidea și țipa: „Curry!”
‎Mișcam buzele odată cu el: ‎„La naiba, mami.”
‎Asta se întâmpla zilnic, ‎timp de luni de zile.
‎Apoi, în sfârșit,
‎în sfârșit,
‎cu riscul de a rupe rutina,
‎mă întorc la Theesan, care țipa: ‎„Curry!
‎La naiba, mami.”
‎Și îi spun: „Theesan.
‎Știi că va fi curry zilnic.”
‎Zice: „Poftim?”
‎„Zilnic va fi curry.
‎În fiecare zi desfaci pâinea
‎și în fiecare zi ești uimit și zici: ‎«Curry! La naiba, mami».
‎Dar mereu va fi curry.”
‎Îmi zice: „Știu, Trevor. Știu.
‎Nu e uimire, e dezamăgire.
‎Pentru că în fiecare zi, ‎vin la școală
‎și, când vreau să mănânc prânzul,
‎deschid cutia și știu ce va fi
‎pentru că la cină am avut curry.
‎Mama mea ia acel curry de la cină
‎și îl pune într-un sandviș,
‎și acel curry îl voi mânca azi.
‎Și știu că în seara asta
‎voi mânca același curry ‎pe care îl voi mânca și a doua zi.
‎Așa că, zilnic, mănânc curry.
‎E curry, apoi și mai mult curry.
‎Știu că sunt indian, dar e prea mult.
‎Vreau ceva diferit, înțelegi?
‎Se spune că varietatea ‎e condimentul vieții, nu curry.”
‎Zic: „Dar, Theesan, e rău?”
‎„Nici nu mai știu.
‎Mi-am pierdut perspectivele.
‎Poftim, ți-l dau ție.”
‎Și mi-a dat sandvișul lui cu curry.
‎Am mușcat din el.
‎Și, Toronto, există momente în viață…
‎care te vor modela pe vecie.
‎Momente care vor defini cine vei deveni ‎în viitor. Acesta a fost unul din ele.
‎Am pus sandvișul ăla în gură,
‎am mușcat și gura mea a prins viață.
‎Limba mea și-a descoperit rostul.
‎Nu știam despre cartofi ‎că pot exploda așa.
‎Aromele săreau de colo-colo.
‎Ochii mi s-au deschis larg.
‎A fost… grozav. Zic: „Curry!
‎Mulțumesc, mami.
‎Theesan, e uimitor. ‎Asta mănânci tu zilnic?”
‎Îmi zice: „În fiecare zi.”
‎Zic: „Să facem schimb.
‎Îți dau banii mei de prânz,
‎iar tu îmi dai curry în fiecare zi.”
‎Și am făcut schimb.
‎Să vă spun ceva. ‎Eram cei mai buni prieteni,
‎dar am devenit suflete-pereche.
‎Pentru că amândoi primeam ‎tot ce ne doream.
‎Eu primeam mâncare gătită zilnic.
‎Și, fiind indian, ‎Theesan a început o afacere. Era în rai.
‎Era perfect.
‎De atunci iubesc curry-ul.
‎Așadar, să derulăm rapid înainte. ‎Edinburgh, Scoția.
‎Eram în oraș cu prietenii.
‎Am ales mâncare indiană.
‎Ajungem la local, ‎era într-adevăr autentic indian.
‎Am intrat și se auzea muzică indiană.
‎Erau clienți indieni. ‎Bucătari indieni.
‎Chelneri indieni. ‎Veșminte indiene pe perete.
‎Mă gândesc: „Asta este. Sunt acasă.”
‎Am intrat, ne-am așezat.
‎Cum ne-am așezat, ‎Steve, un prieten,
‎ia meniul. Îi zic: „Steve.
‎E în regulă. Comand eu pentru toți.”
‎Îmi zice: „E în regulă, Trevor. ‎Îmi comand eu, mulțumesc.”
‎Zic: „Nu e vorba de asta, Steve.
‎Dar prefer să comand pentru toți, da?
‎E în regulă?”
‎Zice: „Nu văd de ce e nevoie…
‎Eu voi comanda singur. ‎E în regulă?”
‎Zic: „Nu, nu e în regulă. ‎Nu e ok, Steve.
‎Nu e ok. Bine?
‎Probabil vei spune ‎ceva care o să mă facă de râs
‎în fața poporului meu indian. Bine?
‎Așa că, lasă-mă.”
‎„Scuze. Ce-aș putea spune să te fac ‎de râs în fața indienilor?”
‎„Nu știu ‎și nici nu vreau să se întâmple.
‎Mă lași pe mine?”
‎„Să te las?
‎Trevor, să știi că am mâncat curry ‎timp de mulți ani.”
‎Îi zic: „Steve, nu e momentul. ‎Hai să nu ne certăm, bine?”
‎„Ce vrei să spui? ‎De ce te-aș face de râs?”
‎„Nu trebuie să știi de ce. ‎Hai să ne oprim.”
‎„Nu, de ce? Pentru că sunt alb?”
‎„Bine. Tu ai adus vorba, nu eu.
‎Nu voiam să implic rasa, ‎dar dacă tu ai făcut-o, să vorbim.”
‎Când sunt cu prietenii albi ‎la un restaurant etnic,
‎mereu spun rahaturi ‎care mă jenează.
‎De fiecare dată.
‎Ori nu știu să pronunțe mâncarea, ‎ori spun o prostie oarecare.
‎„Pot să iau asta? Papadum?
‎Cum se numesc astea?
‎Îmi aduceți asta, ‎dar să nu fie picant?”
‎„Omoară-te!”
‎„Pot să iau curry, dar să nu fie picant?” ‎„Omoară-te!”
‎Cum să ceri curry fără condimente?
‎Asta e ideea la curry.
‎Vrei curry fără condimente.
‎Te duci la un restaurant de sushi ‎și ceri peștele puțin fiert?
‎„Nu vreau picant.”
‎„Strămoșii tăi au cutreierat lumea ‎și au ucis pentru condimente! Și nu vrei?
‎Taci și mănâncă condimentat, Steve.”
‎Zice: „Trevor, eu chiar nu înțeleg ‎de unde vine asta.
‎Nu te voi face de râs. ‎Înțeleg ce e curry.”
‎Zic: „Steve, să o lăsăm baltă. ‎Mă ocup eu.
‎Înțeleg mai multe decât voi.”
‎Zice: „Nu ești mai indian decât mine.”
‎„Scuză-mă, ce ai spus?”
‎„Nu ești mai indian decât mine.”
‎Și încep: „‎Kuch Kuch Hota Hai.”
‎„Ce naiba e asta?” ‎„Exact.
‎Cică nu sunt mai indian.
‎Taci din gură. Când vine chelnerul…” ‎„Nu o să tac.”
‎„Taci!” ‎„Bine, în regulă. Comandă.”
‎Vine ospătarul,
‎un indian frumos, ‎cu o haină frumoasă, indiană,
‎se apropie.
‎Îl știu pe Steve. Îl văd ‎cum îmi pune la îndoială autoritatea.
‎Și atunci am comis-o.
‎Am fost prea entuziasmat.
‎Voiam să vadă că sunt de-ai mei. ‎Ospătarul nu a apucat să vorbească.
‎M-am repezit și am început: ‎„Bună seara.
‎Voi comanda eu pentru toată lumea.
‎Trei rulouri de pâine naan cu usturoi.
‎Trei pâini rumali rotis.
‎O porție de shahi paneer ‎și una de palak paneer.
‎Știți ce? Și vom servi rogan josh, ‎cu miel, bineînțeles.
‎Aduceți, vă rog, și un pui cu unt ‎pentru prietenii mei caucazieni.
‎După asta vom servi trei samosa
‎și trei iaurturi cu mango ‎pentru digestie.
‎Vă mulțumesc.”
‎I-am dat pe spate.
‎Simțeam asta.
‎Toți simțeau asta.
‎Ceva au simțit.
‎Pentru că nimeni nu vorbea.
‎Ospătarul se holba la mine.
‎Am crezut că a fost impresionat. ‎Apoi mi-am dat seama că era confuz.
‎Și indianul se apleacă,
‎mă privește fix în ochi și zice:
‎„Mă scuzați, domnule, ați putea repeta?
‎Nu am înțeles ce ați spus ‎din cauza accentului.”
‎Îmi zic: „La naiba!
‎E scoțian!”
‎Adică, știu asta, doar suntem în Scoția.
‎Scoțian… dar e indian! ‎Nu mă așteptam la asta.
‎Restaurantul e indian. ‎Oamenii erau indieni.
‎Veșminte indiene pe perete. ‎Tipul era indian.
‎Barba era indiană. ‎Dar gura era a lui Shrek.
‎Nu m-am așteptat la asta.
‎Și nu m-a înțeles.
‎Pentru că m-am străduit prea mult.
‎Nu trebuia să mă străduiesc atât.
‎Dar apoi am realizat
‎că nu mă puteam opri.
‎Ar fi fost puțin rasist.
‎Acum,
‎un scoțian indian se uita la mine.
‎Toți erau tăcuți, iar el spune:
‎„Dacă nu te superi, băiete, ai putea ‎să comanzi din nou, mai rar de data asta?
‎Nu am auzit ce ai zis.”
‎„Vrei să-ți repet întreaga comandă?”
‎„Da, dacă nu te superi. ‎Sunt gata dacă și tu ești.”
‎„Știi, cred că toți ‎putem comanda individual. Eu…
‎nu cred că e nevoie să am grijă de ei.
‎Fiecare își comandă ce vrea.
‎Putem începe de acolo, bine?”
‎Steve zice: „Mi-aș dori să pot, ‎dar mi-e frică să nu jignesc pe cineva.
‎Cred că prietenul meu ar trebui ‎să comande pentru toți. Trevor, te rog.
‎Dă-i drumul. ‎Ești mai cult decât mine.”
‎Zic: „Steve, nu, te rog. ‎Poți încerca și tu.
‎Sigur știi ce vrei.”
‎Iar el: „Dar dacă spun ceva jenant?
‎N-aș vrea să jignesc ‎cultura altei persoane.”
‎„Nu vei jigni pe nimeni. ‎Nu e loc de greșeli aici, bine?
‎Suntem prieteni, nu?
‎Dacă cineva greșește, vom uita.
‎De fapt, orice s-ar întâmpla astăzi, ‎vom uita cu toții, bine?
‎Comandă.”
‎El zice: „Mi-aș dori să pot comanda, ‎Trevor, te rog, comandă tu.”
‎Zic: „Nu, comandă, Steve.” ‎„Te rog, Trevor.”
‎„Comandă, ticălosule!
‎Comandă!”
‎Ospătarul zice: „Nu trebuie să vă certați.
‎Evident, prietenul tău ‎nu se simte confortabil.
‎Așa e? Comandă și pentru el.”
‎„Da, foarte inconfortabil.”
‎„Bine, dorim…
‎trei rumali rotis și…
‎trei pâini naan cu usturoi,
‎shahi paneer, palak paneer
‎și o porție de rogan josh de miel.
‎De asemenea, un pui cu unt…”
‎„Pentru prietenii tăi caucazieni?”
‎„Pentru oricine dorește.
‎Putem savura diferite tipuri de curry. ‎Nu neapărat picante.
‎Nu contează, atâta timp cât participați. ‎Nu există cale greșită.”
‎„Ești atât de înțelegător, Trevor.”
‎„Da, sunt.
‎De asemenea, am dori…”
‎„Nu răspunzi?”
‎„Nu, o să sune mai târziu.”
‎„Devine ciudat. ‎Răspunde la telefon. Aștept.”
‎„Bine.”
‎„Alo?
‎Da, sunt Trevor. Cu ce te pot ajuta?
‎Sunt chiar eu. Treci la subiect.
‎Nu pot vorbi acum. Poți…
‎Poți să spui ce dorești? ‎Nu pot vorbi mult timp. Poți…
‎Nu e nimic în neregulă cu vocea mea. ‎Poți, te rog…
‎Nu, totul e în regulă. ‎Nu, nu am fost răpit. Nu.
‎N-am fost răpit. Totul e în regulă.
‎Nu e niciun mesaj secret. ‎Îmi spui ce dorești?
‎Nu, atunci vorbim mai târziu.
‎Da, vocea mea e așa uneori. ‎Nu-ți face griji.
‎Nu, cred că îmi cunosc vocea. ‎Și eu îmi cunosc vocea.
‎Mă știu de o viață întreagă.
‎Bine. Vorbim mai târziu.
‎Bine, te iubesc, mami. Pa.”
‎Cea mai ciudată masă ‎din viața mea.
‎Abia dacă am mâncat ceva.
‎Am stat acolo și m-am gândit la viața mea.
‎La final, ‎ne ridicăm să plecăm.
‎Steve radia de la o ureche la alta.
‎Ies înaintea mea
‎și, în timp ce ieșeam din restaurant, ‎ospătarul ne face cu mâna.
‎„Noapte bună tuturor! ‎Să aveți o seară plăcută.”
‎Îi facem cu mâna. Iar el zice: ‎„Scuze, înainte de a pleca.
‎Nu ești Trevor Noah?
‎Ești comedian, nu?”
‎Zic: „Da, de ce?”
‎Zice: „Pentru că…
‎ți-am făcut-o, Trevor!
‎Ți-am făcut-o, Trevor!”
‎Zic: „Stai, ce…?
‎Ești indian?” ‎Zice: „Normal că sunt indian!
‎Normal că sunt. Tot localul e indian!
‎Ți-am făcut-o, nu?”
‎Zic: „Nu înțeleg.” ‎Îmi spune: „Nu înțelegi?
‎Ai intrat. Zic, «Uitați, e Trevor Noah».
‎Ai vorbit cu accent. ‎Am zis: «Și eu pot face asta».
‎Vorbești cu accent. ‎Vorbesc și eu cu accent.
‎Vorbești cu accent. ‎Ai făcut o glumă, am făcut și eu.
‎Ți-a plăcut gluma?” ‎„Nu, nu mi-a plăcut gluma!
‎Am fost incomod. Vezi asta?”
‎„A fost incredibil. Transpirai atât ‎de mult! Și nu era de la curry.
‎A fost atât de amuzant, Trevor!”
‎„Nu a fost. ‎Prietenii au râs de mine.”
‎„Știu.” ‎„Eram speriat, omule. De ce ai face asta?”
‎Zice: „Pentru că mă bucur de durerea ‎și suferința altora, Trevor.
‎Se numește ‎schadenfreude‎.”
‎Toronto!
‎Ați fost minunați. ‎Vă mulțumesc că ați venit!
‎Vă iubesc. Noapte bună.
‎Vă iubesc. ‎Noapte bună tuturor.
‎Subtitrarea: Cristina Mangalagiu