Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Potatiz.
Potatis.
Älskling.
Får jag höra det utan publiken?
Japp.
"Alla som försöker…"
Okej, kom igen.
"Mina damer och herrar,
i det röda hörnet…"
-"Som sydafrikan…" -Japp.
"I det röda hörnet…"
-"Jag har fått så många…" -"Amerikaner."
-Japp. -"Som amerikaner."
"Som amerikaner."
"Du måste inse…
Det är ingen fråga."
Det finns en plats…
"Så många…"
-"…men hellre av hur." -"Jag har försökt…"
-"Jag behöver veta att ja, vi kan." -"Jag vet…"
Japp.
Var är alla? Varför är det inga här?
Vadå, jag är tidig?
Ja, det låter fantastiskt.
TREVOR NOAH: I WISH YOU WOULD
Hur är det, Toronto, Kanada?
Hur är det med er?
Välkomna till min show!
Välkomna! Tack för att ni kom!
Vi klarade det!
Åh, vi klarade det.
Det här är så häftigt.
Vad det är längesen.
För länge. Men nu är vi tillbaka,
och det är så roligt att se er igen.
Gud, vad jag har saknat det här.
Jag har saknat att resa runt i världen.
Jag har saknat olika språk och kulturer.
Vi var precis i Europa. Det var fantastiskt.
En av mina drömmar besannades.
Jag fick se Schweiz för första gången.
En av mina drömmar.
Om ni inte vet det om mig var det en stor dröm.
Min mamma är en svart, Xhosa-kvinna från Sydafrika.
Jag växte upp i Sydafrika.
Min pappa är vit, från Schweiz.
Men jag har aldrig varit där.
Sen, när jag fick chansen, tog jag mig aldrig tid.
Sen kunde jag inte åka. Till slut åkte jag dit nu
för första gången.
Och det var befriande.
Såhär är det.
I hela mitt liv
har jag alltid känt som att min pappa inte älskade mig.
Okej?
Och nu när jag träffade honom i Schweiz
tänkte jag: "Nej."
"Han är bara schweizare."
De är likadana allihop.
Det var lite konstigt.
Jag försökte överraska honom
genom att lära mig tyska.
Vi hade inte setts på ett tag.
Då han talar tyska ville jag överraska honom på resan.
Ni vet? Jag pluggade på Duolingo.
Och jag åkte till Tyskland och övade.
Jag kom till Scheiz och tänkte: "Nu."
Jag var redo. "Nu ska jag överraska pappa."
Jag planerade att knacka på hans dörr
och han skulle öppna och bli överraskad: "Trevor!"
Och jag skulle säga: "Papa, ich sprechen Deutsch!"
Och han skulle säga: "Vad? Ich Liebe dich!"
Han skulle…
Jag hade planerat alltihop noga.
Men det gick inte som planerat.
Jag kom dit, han blev överraskad, glad, men så snart jag pratade:
"Papa, ich sprechen Deutsch!"
Då sa han: "Gör inte det."
"Nej, nej, gör inte det."
Att lära mig tyska har varit en konstig resa.
Jag vill kunna det eftersom min pappas släkt talar det.
Men jag…
Jag lärde mig några saker om min tyska som inte var så bra.
Jag var i Tyskland
och besökte släktingar på en plats som heter Köln.
En vacker stad. Ni borde åka dit.
Jättefint.
En av mina vänner, Rolf, var med.
En dag vände han sig mot mig och sa: "Trevor,
borde vi inte äta nåt typiskt tyskt?"
"Vill du äta nåt typiskt tyskt?"
"Ja, vi tar dig till ett ställe, okej?"
"Det låter fantastiskt, Rolf. Vad ska vi äta?"
"Har du hört talas om Subway?"
"Det är inte tyskt."
Han sa: "Nein. Det är för att du ska förstå."
"Du ska äta mackor
und du ska välja bröd och pålägg."
"Ja, jag vet hur Subway funkar."
"Okej, jag ska ta dig till en tysk version."
"Den är mycket bättre."
"Med det bästa brödet och köttet. Du måste prova."
Vi gick dit, och han ljög inte.
Vi kom till smörgåsbutiken.
Den var typ 50 år gammal.
Allt var på tyska. Vi gick in och jag sa:
"Jaså här är det!"
"Det kanske inte är hos pappa, men nu kan jag öva på min tyska."
Rolf frågar: "Ska jag beställa åt dig?"
"Nej, jag beställer själv."
Han sa: "Okej, ska du betala?"
"Nej, du betalar, jag beställer bara.
Jag vill bara öva på min tyska."
Han sa: "De kanske inte förstår dig.
Tyska kan vara olika…"
Jag sa: "Jag klarar det."
Jag gick fram till disken och kvinnan var vänlig.
Hon sa: "Guten tag, kann ich dich helfen?"
Och jag sa: "Guten tag!"
"Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön!"
"Das schwarze Broten mit dem Käse!"
"Und das Schinken, bitte schön!"
"Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!"
Hon sket på sig.
Jag glömmer aldrig blicken
i den kvinnans ansikte.
Hon var förstenad. Hon stirrade på mig och sa:
"Der Schwarze Hitler!"
Vilket betyder "den svarta Hitler".
Ja.
Sättet jag betonade orden
hade en viss Führer-känsla, tydligen.
Jag blev förkrossad.
Rolf tyckte att det var jätteroligt.
Hela vägen hem i bilen skrattade han.
"Oh, mein Gott!"
"Der Schwarze Hitler!"
"Trevor, kan du tänka dig om Hitler var svart?"
"Det hade inte funkat alls, va?"
Jag sa: "Rolf, det är inte roligt."
"Jag försökte lära mig tyska för att komma närmare min familj
och jag låter som en av historiens värsta människor."
Han sa: "Ja, men det var jättekul."
"Du skulle ha sett dig själv."
"Det var som att du ville invadera köttdisken."
"Oh mein Gott! Du skulle ha…"
Jag sa: "Rolf, det är inte coolt!"
"Jag har ont nu."
Han sa: "Lugn, Trevor. Dela min schadenfreude, okej?"
Han lärde mig ett nytt ord den dagen.
Jag hade aldrig hört det förut.
"Schadenfreude."
Ett tyskt ord. Schadenfreude.
Okej?
Det betyder "att glädjas åt andras lidande."
Ett roligt faktum…
Det ordet har aldrig översatts till andra språk.
Jag undrar varför.
Galet ord, va? Schadenfreude.
Varför skulle man vilja det?
Varför njuta av andras smärta och lidande…
Jag tänkte och tänkte: "Det låter hemskt, men…
vi alla gör det."
Alla här inne gör det.
Alla erfar schadenfreude.
Ni vet?
Alla gör det. Vet ni när man känner schadenfreude?
När man kör på motorvägen, va?
Man kör på, allt går bra,
och tittar åt sidan och trafiken står stilla.
Då får man en liten känsla inuti.
"Jag har gjort rätt val i mitt liv!"
Det är schadenfreude.
Vet ni vad schadenfreude är?
Schadenfreude var det som hände när svarta kvinnor
såg medelålders vita män gråta
efter att Disney gått ut med att de skulle byta ut Lilla sjöjungfrun.
Det är schadenfreude.
Det var bland det lustigaste jag sett.
Vuxna män som grät.
"Det förstör min barndom!"
"De har bytt ut Lilla sjöjungfrun!"
"Hon ser inte alls ut som originalet!"
"Inte alls?"
Hon ser inte alls ut som originalet. Verkligen?
Påminner inget om henne när du ser henne?
Inte alls? Inser du att det enda som ändrats är hennes hudfärg?
Det med hennes hudfärg.
Håret är rött, kroppen är en fisk.
Påminner det inte dig om Lilla sjöjungfrun?
Var det verkligen det du kände igen hos Lilla sjöjungfrun?
Vet ni vad schadenfreude är?
Schadenfreude
är vad
alla från
Irland och Kenya
och Trinidad
och Jamaica
och Sydafrika
och Indien
kände
när nyheten kom att kungliga familjen hade dåliga nyheter.
Det här förstår inte folk: "Skrattar du åt det här?"
"Ja, först av alla, men…"
"Du missförstår det." Okej?
Kungafamiljen tar alltid illa upp när folk reagerar på deras dåliga nyheter.
Men de förstår inte att det inte riktigt är dåliga nyheter.
Varje gång kungafamiljen vill att vi ska tycka synd om dem,
är det verkligen dåliga nyheter?
"Vi ber om er sympati nu."
"Vi har förlorat Harry och Meghan."
"Har ni förlorat dem? Är de försvunna?"
"Nej."
"Ert engelska favoritpar har nu blivit ert amerikanska favoritpar."
"Kungafamiljen har dåliga nyheter."
"Är det dåliga nyheter." "Ja, det är det."
"Drottningen har dött." "Av vad?"
Av att livet var slut!
Skojar du? Jag säger inte att ingen ska sörja,
men hennes liv var slut.
Hur många människor får leva ända till slutet. Det fick hon.
Hon dog som drottning. Av vad? Ålder.
Det betyder att man fick spela klart.
Klart. Eftertexterna rullar.
Begravd med juvelerna.
Hashtag "vinner".
Vill ni att kolonierna ska sörja? Det är deras juveler.
Afrikaner undrar om de får tillbaka sina diamanter nu.
"Nej, drottningen tar dem med sig."
Skojar du?
"Det är inte läge att tala illa om henne."
"Du borde inte säga onda saker om henne, det är inte…"
"Man ska inte tala illa om de döda."
Jo, det är precis vad man ska göra.
Den exakt rätta tiden att prata skit om folk är när de är döda.
Okej?
Kan vi vara överens om det i samhället?
Vi kan vara trevligare mot varann medan vi lever
och sen prata skit när folk dör.
Okej?
Gör det för mig.
När jag är död, säg vad ni vill om mig.
När ni ser mig på gatan, säg hej bara.
Vet ni varför? Jag är borta.
Folk…
"De dansar på hennes grav."
Ja, det är vad gravar är till för. Det är därför de är platta.
Hela poängen är att man ska kunna dansa på dem.
Annars hade de lutat så man glider av.
Men också här vinner drottningen.
Hon har de bästa dansarna på sin grav.
Kan ni tänka er afrikanerna?
Hur de gör sin grej?
Sen kommer irländarna:
"Det är vår tur nu. Ge oss plats på graven."
Sen kommer indierna: "Nu är det vi."
Till slut de från Karibien: "Murder, she wrote."
En applåd!
En av de favoritgrejer
jag älskade att göra
var att se på skräckfilm
och sen döma folk när de gjorde dumma val.
Jag älskar det.
Jag ser på skräckfilmer.
Sen väntar jag på att folk ska fatta dumma beslut.
Och sen när de dör säger jag: "Du förtjänade det."
Det stämmer aldrig.
Aldrig.
Ni vet? Nån blir jagad
av en kille i mask med kniv. Okej?
Killen går.
Personen springer till bilen. De fumlar alltid med nycklarna.
Död. Vad gör du?
Vad gör du?
Om nån jagar en med kniv och man kommer till en bil,
hoppa inte in, det är slöseri med tid.
Spring istället till bilens sida.
Och vänta.
När de går ditåt går du hitåt.
De går ditåt och du går hitåt.
Ja, vi kan göra det hela dan.
Folk fattar dumma beslut i skräckfilmer. Jag fattar det inte.
Min favorit är när folk måste gömma sig.
Det är allt de behöver göra. Gömma sig och hålla tyst.
I en och en halv timme, det klarar de inte.
Som i A Quiet Place.
Har ni sett den? En av mina absoluta favoritfilmer.
Den med utomjordingarna som inte ser nåt?
De använder bara ekolokalisering för att få reda på var alla är.
Det finns alltid de som gömmer sig i skjulet.
Man måste bara vara tyst och chilla.
Bara chilla.
Sitta och spela Xbox tyst.
Nej.
Det finns alltid en baby.
Och stunden kommer när monstret har gett upp.
Ni vet? När monstret…
Och det ska precis gå därifrån…
…och då dyker en idiot upp:
"Jag står inte ut längre!"
"Kom och ta mig!"
Död. Du förtjänade det.
Jag har aldrig fattat det.
Varför? De måste bara vänta.
Stanna inne tills faran är över.
Varför kan de inte det? Varför är det så svårt?
Sen kom pandemin.
Jag tänkte: "Nu fattar jag."
Alla når vi vår gräns.
Pandemin gjorde folk galna.
Jag trodde att alla skulle gå samman.
Från alla filmer jag såg som barn.
Jag tänkte att om människor hotades existentiellt
skulle vi överge allt vi hade för händer
och gå samman för att vinna.
Ni vet?
Jag tänkte att om viruset kom skulle vi alla vara där:
"Okej, ingen mer rasism eller sexism. Nu gör vi det tillsammans."
Och vi skulle besegra fiende-utomjordingarna och sen:
"Okej, nu återgår vi till rasismen och sexismen."
Som i Independence Day, det hände där. Minns ni?
Ja. Sånt såg jag på när jag växte upp.
Alla i världen gick samman för att besegra utomjordingarna…
Vi övergav politiken och allt och gick samman och vann.
Men i verkligheten, vad gjorde vi? Vi slogs mot varann och förlorade.
Vi skulle vara ett team.
Will Smith skulle vara vår hjälte.
Inget gick som planerat!
Jag undrar om det var så dinosaurierna utrotades.
De kanske inte kunde komma överens om nåt.
Vissa kanske varnade andra: "Det kommer en asteroid!"
"En asteroid är på väg mot jorden!"
Andra dinosaurier sa: "Asteroider finns inte!"
"Det är en bluff!"
Stenen kraschade in i planeten…
Damm täckte hela klotet.
Alla dinosaurier sprang runt i panik:
"Det är damm överallt!"
"Bär mask!"
Då sa T-rex: "Jag kan inte!"
Det som är så galet är…
Jag trodde att pandemin skulle bli värst i Afrika.
Jag var livrädd.
Jag var livrädd för den afrikanska kontinenten.
Alltid, när ett virus har brutit ut i världen,
har det blivit värst i Afrika.
Jag minns när det började spridas runt jorden.
Jag gjorde mig redo.
Mina vänner hemifrån ringde mig:
"Trevor, ser du vad som händer med coronaviruset?"
"Ja, jag ser." "Vad tror du kommer att hända?"
"Ni är körda."
"Ni?" "Ja, jag är i USA."
"Jag gör rätt val här i livet."
Det visade sig bli tvärtom.
Afrika klarade bättre än nån annan kontinent
att hantera sjukdomen.
Det chockade alla.
Ännu galnare var det här…
När ebola bröt ut i Afrika
fick nyheterna det att verka som om det var afrikanernas eget fel.
På nyheterna fanns alltid en subtil nivå av skuld
i rapporteringen.
De humaniserade inte människorna.
Nån från Sky eller BBC stod där
med döda kroppar i högar bakom sig:
"Jag står här i Västafrika. Bakom mig ser ni
ebola-offrens kroppar på hög."
"Europeiska forskare undrar
om afrikanerna har sig själva att skylla."
"De har vägrat ta råden av WHO
och har inte förstått vikten av att hålla distans från varandra
under den här tiden."
"Det verkar som om de bara har sig själva att skylla."
"Dillian Pann, BBC. Tillbaka till er i studion."
Jag såg det och tänkte: "Nej!"
"Afrikaner, varför gör vi så här mot oss själva?"
"Varför, Afrika?"
"Varför?"
"Varför älskar vi att göra så mot oss själva?"
"Varför gillar vi att kyssa apor?"
"Era läppar är så sexiga."
Och sen när covid kom
tillämpade de allt de hade lärt sig
från varje virus de hade behövt bekämpa utan hjälp från väst,
och de klarade det bättre än nån annan kontinent.
De fick ingen kredd. Alla fick det att se ut som tur.
Där har världen tur att afrikanerna inte är skadeglada.
Ja.
Afrikaner är inte skadeglada.
Jag skulle ge allt
för att se en afrikansk nyhetsrapportör säga:
"God afton och välkomna till Africa News Network."
"Ikväll ska vi prata om den pågående coronapandemin
som härjar i västvärlden."
"Afrikanska forskare undrar
om de inte har sig själva att skylla."
"Många har vägrat ta råden från WHO
och struntat i att hålla avstånd."
"Vissa måste till och med lära sig hur man tvättar händerna."
"Vildar."
"Det som tycks ha förvärrat problemet
är att vissa inte ens vill bära mask
och säger: 'Jag kan inte andas.'"
"Det är känt bland forskare som 'jävla lungsyndrom.'"
"Tillbaka till dig i studion, Chippewa."
Jag hade gett allt för att få se det.
En stor sidoeffekt av covid som jag inte väntade mig
var hur dumma det skulle göra människor.
Ja. En sak coronaviruset gjorde var
att visa mig hur många av mina vänner som är totala idioter.
Alla studerade på University of Facebook.
Alla var plötsligt forskare.
Och alla hade en konspirationsteori.
"Ni vet väl att det var regeringen som gjorde det."
"Regeringen?" "Ja, regeringen ligger bakom det."
"Varför det?" "För att kontrollera oss."
"Tror du att det här gav dem kontroll?
Tror du att regeringar ville ha det här?"
Vad tror du ger en regering mest kontroll?
En befolkning som går till jobbet och tjänar pengar,
köper sånt de inte har råd med, blir skuldsatta, måste jobba mer,
göra mer av det de inte gillar för att få mer pengar
att betala skulden för allt de inte behöver
som de inte hade råd med.
För att få pengar att gå till jobbet som de inte gillar,
för allt de inte behöver,
för att få lånet till det de inte vill ha,
för att bli mer skuldsatta för att köpa allt de inte vill ha,
gå till jobbet de inte behöver för pengarna…
Vilket tror du ger dem mer kontroll? Det?
Eller att alla bara sitter hemma
med gratis pengar och tänker på livet?
Alla sitter hemma och tänker:
"Varför är helgen bara två dagar?"
Det är en regerings värsta mardröm.
Konspirationsteorierna var ännu värre.
Såhär är det. Jag är inte emot konspirationsteorier.
Förstå det. Jag gillar en bra konspirationsteori.
Jag tycker att alla borde ha en.
Alla bör ha åtminstone en konspirationsteori i livet.
Det håller en vaken.
Tro inte på allt du hör.
Man måste ha en.
Min personliga favorit är
att jag tror att
gluten är koncentrerat vitt privilegium.
Ni vet att jag har rätt.
Men under covid var konspirationsteorierna löjliga.
Särskilt som jag vet vad som verkligen hände.
Det frustrerade mig.
Nej, jag vet.
Jag vet precis vad som orsakade covid.
Jag såg det komma och sa inget. Mitt fel, förresten. Jag…
Det var för mycket önsketänkande.
Vi önskade för mycket.
Jag såg det komma.
När jag var ung var det speciellt att önska nåt.
Det hände inte ofta.
Man måste ha särskilda omständigheter
för att kunna önska sig något.
Man måste hitta klövern med fyra blad.
En stjärna måste falla.
"Var?" "Där!" För sent.
Eller det måste vara ens födelsedag.
De tog fram ljusen.
Lyckades man blåsa ut alla
fick man önska sig nåt.
Missade man dog man.
Men då började folk önska sig vad som helst.
Hitta en ögonfrans på kinden:
"Önska dig nåt!"
Vet ni hur många man har på kinden hela tiden?
Folk började önska sig vid klockslag.
"Klockan är 11.11.
Önska dig nåt!"
Klockan är det varje dag.
Två gånger om dan på den här sidan världen för folk gillar inte höga siffror.
Man får inte önska sig saker varje dag, det är inte speciellt. Men det gjorde de.
Folk önskade sig saker.
Överallt. Också rappare.
"Jag önskar att en nigger kunde." Vad? Du kan inte lämna det öppet.
Det var så vi fick covid. Alla våra önskningar kom samman.
Och alla besannades samtidigt.
Och det är vad vi fick.
Ja, covid var som en skitstövel-ande som gav oss allt vi önskade oss.
Vi alla önskade oss.
Hur många gnuggade på den lampan
i början av 2020?
Och önskade vilt:
"Jag önskar att jag slapp gå till kontoret varje dag."
"Din dröm besannas."
Ja, du önskade dig att slippa gå till kontoret.
Du glömde önska att kontoret inte skulle komma hem till dig.
Nu är du fast
varje dag på Zoom,
får inte blinka för du måste ha konstant ögonkontakt.
Ja.
Du var tvungen att hitta ett hörn hemma
som fick det att se ut som om du hade ordning på ditt liv.
Alla önskade det.
Och fick vi vad vi önskade…
Hur många föräldrar gnuggade på lampan?
Önskade hejvilt?
"Jag önskar att jag fick umgås mer med barnen."
"Din önskan är uppfylld."
Ja.
Många föräldrar insåg att orsaken till att man gillar sina barn
är för att man bara känner dem på deltid.
Man träffar dem på morgonen, skickar iväg dem och stoppar om dem på kvällen.
Det är mysigt.
Men plötsligt skulle alla vara tillsammans inomhus dygnet runt.
Det var så kul att se föräldrar ändra sig.
Det var så kul. Minns ni i början när föräldrarna skrek:
"Ni får inte öppna skolorna!"
"Mina barn går ingenstans!"
"Jag ska skydda dem till varje pris."
"Jag är en mammabjörn och ska skydda mina ungar, hör ni mig?"
"Ni öppnar inga skolor förrän viruset är borta!"
Nio månader senare…
Samma föräldrar skrek:
"När ska ni öppna skolorna?"
"Jag kan inte vara hela dagarna med dem. Vem är jag? Deras mamma?!"
"De ska vara i skolan!"
Barnen sa: "Men mamma, det har kommit en ny variant."
"Timmy, förr eller senare måste du se vad du tål.
Antingen klarar dina lungor det eller inte. Okej?
Gå nu och visa vad du tål.
Kunde Simba så kan du. Hakuna matata.
Gå nu. Kom igen."
Vi önskade!
Hur många par här önskade?
Gnuggade på lampan.
Såg in i varandras ögon.
"Fan, tjejen.
Jag önskar att jag fick vara inlåst med dig hela dagarna,
att de låste in oss och kastade bort nyckeln.
Allt jag skulle göra med dig."
"Jaså? Vad skulle du göra med mig?"
"Jag önskar att de skulle tvinga oss att vara ihop hela dagarna.
Hela dagarna."
"Din önskan är uppfylld."
Många par
lärde sig mycket under pandemin.
Många par lärde sig mycket under pandemin.
Många insåg
att kärlek kan vara ovillkorlig,
men "gillar" har en tidsgräns.
"Jag älskar dig, men vet inte om jag gillar dig längre."
Det började så kul, med att sova över.
"Herregud, vad kul!"
Sen blev veckorna till månader.
Månaderna blev år.
Och man satt i huset
med dimmig blick
och hör
den andra hosta.
Och man tänker: "Ja.
Ja, Jesus.
Ta henne nu, Herre.
Hennes tid har kommit.
Ske din vilja, Herre Jesus.
Jag behöver kontorsutrymmet."
Vet ni,
en sak som gör mig ledsen över världen vi lever i är att
vi ofta inte har lyxen att processa frågorna varför.
Vi vet att saker händer.
Vi känner det som händer oss.
Men ofta
ger vi oss inte tid, eller har inte tid att processa
frågan 'varför'.
Varför var vi så arga?
Varför kämpade vi mot varann så mycket?
Vi hade inget medlidande med varann.
Vi blev den sämsta versionen av oss själva.
Om ni frågar mig är det för att…
…vi var rädda.
Vi har blivit så bekväma med
att veta
att vi glömmer hur osäkert livet är.
Vi lär oss varje dag att "vi vet".
Vi blir bekväma med att veta och tror att det alltid blir så.
Hur blir trafiken? Man vet.
Hur blir vädret? Man vet.
"Det ska regna på torsdag."
Förstår ni vilket trolleritrick det är?
Om vi haft den teknologin för 500 år sen:
"Det ska regna på torsdag." Då skulle vi…
Vi tar det för givet, men det får oss också att glömma
att livet är osäkert.
Vi vet inte allt. Pandemin visade det.
Den avslöjade var och en av oss.
Jag tycker att vi behöver ta ett ögonblick och tänka på varför.
Varför var vi så arga och frustrerade?
Det var inte på grund av filmer
eller för att vi inte kunde gå på fester
eller åka och shoppa, eller nåt sånt.
Det var för att vi tappade bort varann.
Jag tappade bort dig. Du tappade bort mig.
Vi förlorade det här.
Ni vet?
Det är vad folk blev frustrerade över.
Det blev värre av att regeringarna ville få det att verka som de visste.
Det är vad som gjorde det värre.
De var så säkra,
de fick det att verka som om de visste.
De sa att det skulle ta 21 dagar.
Tjugoen dagar. Jag glömmer aldrig det.
För vi frågade inte varför.
Eller hur?
Vi fick se Kina snabbt bygga ett sjukhus för 10 000 personer.
Ingen av oss frågade: "Varför?"
Vi sa bara: "I Kina,
där älskar de att bygga."
Jag minns hur säkra världsledarna var.
Vissa mer kaxiga än andra.
En av mina favoriter var
den engelske premiärministern Boris Johnson.
Ja.
Han var intressant.
Han besökte ett sjukhus
under pandemin
och kramade folk.
I början, kramade han folk.
Journalister frågade: "Premiärminister Johnson,
tycker ni att det är lämpligt att krama folk under…"
Han sa: "Först måste alla lugna sig. Det här är ingen pandemi.
Titta på mitt hår. Ser jag stressad ut? Alla måste lugna sig.
Inget… Allt är som det ska. Jag kan röra vid folk.
Vi ska inte stänga ner. Allt ska förbli öppet.
Pubarna ska förbli öppna, fotboll ska spelas.
Ursäkta, jag måste gå nu…"
Och han bara gick. Han brydde sig inte ett skit.
USA:s president var ännu kaxigare.
Ja. Såg ni honom, Donald J. Trump?
Han hade stil.
Han sa: "Gott folk, vi tar hand om det här.
På 21 dagar.
Viruset är borta om 21 dagar.
Vissa säger till och med 20."
Sjukdomen kom och drabbade både Trump och Boris hårt.
Båda åkte in akut, dog nästan. Enda anledningen till att de överlevde
var för att de var statsöverhuvuden. De fick en hemlig medicin.
Boris kom ut från sjukhuset som om han hade sett Jesus.
Han kom från sjukhuset och höll en presskonferens
och stängde ner allt.
Han kom, knappt klädd och sa: "Hörni, det här är inget skämt.
Jag har sett det själv. Storbritannien stänger ner nu.
Ingen mer fotboll eller öppna pubar.
Ta det på allvar. Jag har upplevt det själv.
Jag lovar, det är inte kul. Jag kan inte prata med… måste gå.
Jag kan inte prata, jag måste…" Och han var borta.
Borta! Han var skräckslagen.
Jag väntade mig att coronan skulle komma runt hörnet…
Trump, å andra sidan, brydde sig inte ett skit.
Han kommer att dö av envishet.
Han kom ut från sjukhuset
och kunde knappt andas, men höll ändå en presskonferens.
Han pratade knappt, han sa bara:
"Om jag klarar det
så klarar ni det också."
Åh.
Jag fattar inte hur nån kunde rösta på honom.
Jag förstår verkligen inte.
Och förresten,
jag menar inte politiskt.
Jag förstår att folk vill rösta för den politik de tror på.
Men jag förstår inte hur de kunde rösta på honom.
Och ännu galnare var att vissa röstade på honom
och blev sen besvikna på vem han var.
Det var det galnaste jag sett.
Folk sa: "Jag fattar inte vad han håller på med.
Helt otroligt."
"Du fattar inte vad som händer?"
"Donald Trump, är det inte otroligt?"
"Kan jag tro att han gör samma sak som han gjort i hela sitt liv?"
"Jag fattar det inte, det är chocker…"
"Är du chockerad?"
Donald Trump är den minst chockerande människa jag sett.
Han är helt konsekvent sig själv.
Han är en kliché av en ondskefull man.
Han både ser ut som en skurk och talar som en.
Han ser ut som en karaktär i Scooby-Doo.
Med det ansiktet, de vibbarna?
Han finns där när de försöker lösa brottet.
"Vem tror du att det är, Scoob?" Han säger:
"Det var inte jag, det kan jag säga.
Jag har inte gjort nåt. Jag är oskyldig."
Och sen: "Jag är oskyldig, så oskyldig.
Enligt vissa den mest oskyldiga som nånsin levt."
"Ja, det är han."
Jag fattar bara inte.
Varför skulle du rösta…? Jag menar…
Jag fattar, men jag begriper inte.
För det jag fattar och har insett är
att i USA,
om man vill vinna ett val, behöver man bara ha en knäpp röst.
Så enkelt är det. Vill du bli USA:s president?
Skaffa dig en konstig röst. Klart.
Glöm politik och idéer. Det är tråkigt.
Man börjar tala: "Här är mina…"
"Du låter för normal."
Nej.
Men talar man med en konstig röst älskar folk det.
Jag har insett att det inte finns nån amerikansk president
som har haft en normal röst. Ingen.
Gå tillbaka så långt ni vill. Ingen av dem talade normalt.
Gå så långt tillbaka som till JFK.
Han talade inte normalt.
Han hade en grej: "Fråga inte vad ditt land kan göra för dig,
fråga vad du kan göra för ditt…" Det är inte normalt.
Jag skiter i vad alla säger. Det är inte normalt.
Menar ni att han stod på McDonald's
och beställde mat med den rösten?
"Kan jag få nummer ett, medelstor, med pommes.
Och en McFlurry.
Vad menar du med att glassmaskinen är sönder?"
Det är inte normalt.
Inga amerikanska presidenter talar normalt. Inga.
Bill Clinton talade inte normalt.
Han lät alltid som om han försökte förföra publiken.
Ni vet?
"Jag hade ingen sexuell relation…
…med den kvinnan."
Vad gör du?
Ingen amerikansk president talade normalt. Ingen av dem.
Inte George Bush heller.
Han skrockade liksom jämt.
"Jag ska hitta dem som gjorde det,
och sen ska vi bomba ett helt annat land.
Lura mig en gång…"
Det är inte normalt.
Ingen amerikansk president talade normalt.
Inte Barack Obama.
Han lät alltid som om rösten buffrade.
"Vi amerikaner
måste försöka få
snabbare internet."
Det är inte normalt.
Joe Biden talar inte normalt.
Skojar ni?
Han börjar mumla så snart han öppnar munnen.
Inte normalt. Han säger:
"Det är därför det viktigaste att förstå är…
…de finaste svartas drömmar. Kom igen.
Kom igen. Snälla.
Jag menar det.
Kom igen."
Det är inte normalt.
Trump var ändå värst.
Amerikanska presidenter har varit förutsägbara.
Man förstod ebben och floden.
Med Trump visste man aldrig vad som skulle komma.
Röstvolymen hur som helst,
betoningarna där det inte stämde.
Vet ni hur svårt det var att lista ut vad han betonade
när man såg honom tala?
Jag måste följa med volymen som en dålig DJ, hela tiden.
När han talade. Man visste inte när det skulle ske.
Han sa: "Jag tror att vi amerikaner,
vi försöker. Vi försöker jättemycket,
alla försöker.
Jag vet. Det gör jag.
Men jag vet och jag tror
att om vi kan så kan vi,
och om inte så kan vi kanske, men…"
Vad?
Det är inte normalt.
Det är därför jag skrattar åt era nyheter här i Kanada.
Varje gång jag kommer hit ser jag på nyheterna:
"En kanadensisk skandal."
"Justin Trudeau i ännu en skandal."
Vilka rara skandaler han har, eller hur?
Jämfört med USA:s presidenter, va? "Han är skandalös."
"Har han dömts för nåt? Håll käften då."
Men de säger: "Han är skandalös."
Han har en hemsk… "Han sov i en rik mans hus."
Så rart.
Min favoritskandal med Justin Trudeau är
när han åkte till Indien.
Och blev indier.
Det måste vara en av historiens största skandaler.
Jag minns när den kom.
Han åkte ifrån Kanada i kostym
och vinkade vid planet: "Hejdå, allihop."
Han landade i Indien,
dörrarna öppnades och han kom ut som halv-indier.
Han hade en jacka på sig.
Men det galna var
att allteftersom resan framskred blev han mer och mer indier
för varje dag.
Ingen sa till honom vad som hände på nyheterna i Kanada.
Kanadensarna blev som galna:
"Det är respektlöst! Hur kan du göra så?"
Men han blev bara mer och mer indier.
Det började med jackan och fortsatte med byxorna.
Han var helt klädd och sen huvudbonaden.
Min favorit var när han kom till ett möte med indiska höga politiker
som alla hade kostym.
Han kom in på mötet
som om han skulle provspela för Baat Ban.
Man tänkte: "Vad fan är det här?"
Han blev så indisk att jag hoppades att stunden skulle komma
när han mitt i ett tal
plötsligt skulle säga:
"Jag vill bara säga hur stolt jag är
över arbetet vi har gjort tillsammans.
Som kanadensare och indier
kan vi…"
Jag hoppades det.
Jag väntade på det.
"Tidernas största skandal."
"Han blev indier."
Jag tycker inte att det var så illa.
Han försöker nog för mycket bara, ärligt talat.
Jag tror att Justin Trudeau försöker för mycket.
Han försöker visa att han har medkänsla, för mycket, ni vet?
Det är inte dåligt. Och okej, jag är partisk.
Det vet jag.
För jag har också gjort som han.
Jag ska… Ja.
Jag ska bekänna det ikväll.
Kanada, jag har också Trudeau:at.
Jag har försökt för mycket att bli vän med en grupp och…
det gick inte bra.
Det var i Edinburgh, Skottland.
En vacker plats, åk dit. Fantastiskt.
Allt.
Det är fullt av historia.
Folk är varma och vänliga.
Inte platsen, men människorna.
Allt är gammalt. De älskar att berätta det.
Överallt i Edinburgh säger de:
"Hur gammal tror du att den bron är?"
"Jag vet inte." "Trehundra år gammal."
"Okej." Sen säger de: "Den kyrkan, 500 år."
"Möt min son, 800 år."
"Han ser ut som sex." "Aye. Skotskt hantverk."
Men de är härliga människor. Det var toppen där.
Vi var där på en komedifestival.
Och…
det jag brukar göra när jag reser är,
att om jag får vara med mina vänner
försöker jag umgås med dem så mycket det går.
Så vi beställer mat eller går ut och då
får en av oss bestämma måltiden.
Ingen förhandlar. Alla väljer en dag.
Så när det blir min dag
tar jag alltid indisk mat.
Ja, jag tycker att de har världens bästa mat.
Inget kommer ens i närheten.
Håller ni inte med, ses vi på parkeringen och slåss.
Jag älskar indisk mat och har gjort det hela mitt liv.
Så vi var i Edinburgh: "Vart ska vi gå?"
"Trevor?" Jag säger: "Indisk mat." "Varje gång?" "Ja, varje gång."
"Det är alltid samma svar." "Varför fråga då?"
"Ni vet ju redan. Sluta fråga."
Och jag sökte efter en restaurang.
Jag försöker alltid hitta den mest autentiska.
Ni vet, autentiska indiska restauranger.
Så jag går till en plats och frågar runt.
Jag frågar folk: "Vart går ni?"
Det de vita svarar, dit går jag inte.
Jag hittade en autentisk krog.
Och det var… Jag var så nöjd.
Anledningen till att den måste vara autentisk,
så ni förstår lite mer om mig…
Jag växte upp i Sydafrika, som ni vet.
Många vet nog inte att Sydafrika
har bland de största indiska befolkningarna utanför Indien.
En av de största indiska befolkningarna utanför Indien.
Jag vet nu att Kanada är nummer ett.
Men när jag växte upp
hade vi flest indier.
Så om Indien skulle explodera…
Så var vi Indien.
Så nära var det.
Jag hade turen att växa upp omgiven av indisk kultur.
En av mina bästa vänner
var en liten indisk pojke vid namn Theesan Pillay.
Vi var som ler och långhalm.
Ni förstår nog inte. Vi var tillsammans varje dag.
Vi tillbringade alla lov tillsammans.
Vi hängde, åt och gjorde allt ihop
för vi hade så mycket gemensamt.
Vi träffades i början av skolåret.
Och vi hade så mycket gemensamt.
Han gillade att springa. Jag med.
Så…
Theesan och jag var tillsammans varje dag.
Vår ritual var enkel. Vi gick på alla lektioner
och sen möttes vi på lunchrasten
och då satt vi och åt ihop.
Våra luncher var helt olika.
Theesan hade med sig en lunch av sin mamma varje dag.
Jag fick pengar av mamma till att köpa mat
i skolans kiosk.
Kafeteria. Okej?
Jag köpte min mat där varje dag,
för mamma kunde inte laga mat.
Hon försökte en gång och jag sa: "Gör aldrig om det."
"Det är barnmisshandel. Ge mig pengarna bara."
Så jag köpte min mat varje dag.
Theesan hade mat som hans mamma gjort.
Varje dag var det med curry.
Jag vet det,
för vi satt ihop varje dag,
och han öppnade sin lunchlåda
och tog fram sin burk med juice
och sin smörgås i små trianglar.
Sen tog han fram den
och öppnade brödet,
tittade och skrek för full hals:
"Curry!"
"Fan, mamma."
Varje dag.
Varje dag satt vi där, han åt sin mat och jag min.
Han tog ut juicen ur lådan, och smörgåsen, tittade i den
och skrek: "Curry!"
"Fan, mamma."
Varenda dag.
Vareviga dag.
Fårköttscurry.
Lammcurry.
Potatiscurry. All curry man kan tänka sig.
Men curry var det, varje dag.
"Curry!" Det var bästa stunden på dagen.
Jag väntade med att öppna min för att inte missa det.
Jag satt intill honom och väntade.
Han öppnade den och så: "Curry!"
Och jag sa med honom: "Fan, mamma."
Varje dag i flera månader.
Och sen slutligen,
slutligen,
med risk att bryta rutinen
vände jag mig en dag mot Theesan när han skrek: "Curry!"
"Fan, mamma."
Och jag sa: "Theesan.
Du vet att det blir curry varje dag."
"Vad?", sa han.
Jag sa: "Det blir curry varenda dag.
Varje dag öppnar du brödet
och blir chockerad och skriker: 'Curry! Fan, mamma.'"
"Men det är ju alltid curry."
Han sa: "Jag vet, Trevor.
Jag är inte chockerad, bara besviken.
för varje dag kommer jag till skolan
och varje dag vill jag äta lunch,
och varje dag öppnar jag lådan och vet vad det blir
eftersom vi åt curry kvällen innan.
Mamma tar maten från kvällen innan
och lägger i en smörgås åt mig,
och det blir curryn till mig.
Då vet jag att ikväll
ska jag äta curryn som jag vet att jag får imorgon.
Så varje dag får jag curry.
Det är curry och det blir mer curry.
Trevor, jag vet att jag är indier, men det är för mycket.
Jag vill bara ha nåt annat, du vet?
Det sägs att variation är livets krydda, inte bara curry."
Jag sa: "Men Theesan, är det illa?"
"Jag vet inte ens längre.
Jag har tappat perspektivet.
Här, du får den."
Och han gav mig sin curry-smörgås.
Jag bet en tugga.
Och det finns stunder i ens liv…
…som formar en för alltid.
Som definierar den man kommer att bli.
Det här var ett av dem.
Jag satte smörgåsen i munnen,
bet en tugga och min mun vaknade.
Min tunga fann sitt syfte.
Jag visste inte att potatis kunde smaka så.
Smakerna hoppade omkring.
Mina ögon öppnades stort.
Det var… Jag sa: "Wow! Curry!
Tack, mamma."
Jag sa: "Theesan, det här är jättegott. Äter du det här varje dag?"
Han svarade: "Varenda jävla dag."
Jag sa: "Okej, vi byter.
Jag ger dig mina pengar till kafeterian
och du ger mig din currymat varje dag."
Och det gjorde vi. Vi bytte.
Och nu hände nåt. Vi var bästa vänner innan,
men nu blev vi själsfränder.
För vi båda fick nåt vi drömde om.
Jag fick hemlagad mat varje dag,
och som indier fick han starta en affärsverksamhet. Han var i himlen.
Det var perfekt.
Sen dess har jag älskat curry.
Så vi spolar fram några årtionden. Edinburgh, Skottland.
Jag ska gå ut med mina vänner.
Vi väljer restaurang. Jag väljer indisk.
Äkta indisk. Vi kommer dit, det stämmer.
Vi går in och hör indisk musik.
Indier sitter och äter, kockarna är indier.
Servitörerna är indier. Indiska dekorationer på väggarna.
"Jag är hemma."
Vi gick in och satte oss.
Så snart vi satt oss sträcker sig en av mina vänner, Steve,
efter menyn. Jag sa: "Steve,
det är lugnt. Jag beställer till alla."
Han sa: "Jag beställer helst själv."
Jag sa: "Det är inte det."
Jag föredrar att beställa åt alla, okej?
Går det bra?"
Han sa: "Jag vet inte varför det är nödvändigt…
Jag beställer helst själv, får jag det?"
Jag sa: "Tyvärr, nej.
Det är inte okej."
För du kommer att säga nåt som gör mig förlägen
inför mitt indiska folk. Okej?
Så jag vill att du är tyst ett ögonblick."
Han sa: "Ursäkta, men vad kan jag säga som gör dig förlägen
inför ditt indiska folk?"
Jag sa: "Jag vet inte, men jag vill inte att det sker.
Låt mig sköta det bara, okej?"
Han sa: "Låta dig sköta det?
Trevor, jag har ätit curry i många år."
Jag sa: "Steve, inte idag. Vi bråkar inte, det är inte läge för det."
Han sa: "Vad menar du? Varför skulle jag skämma ut dig?"
Jag sa: "Du behöver inte veta varför. Vi gör det bara inte."
"Nej, varför? För att jag är vit?"
Jag sa: "Du sa det, inte jag. Okej?"
"Jag tänkte inte blanda in ras, men du gjorde det.
Så nu när du tog upp det, låt oss prata om det."
Varje gång jag tar mina vita vänner till en etnisk restaurang
säger de alltid saker jag får skämmas för.
Varenda gång.
Antingen vet de inte hur maten uttalas
eller så säger de andra saker
som: "Kan jag få papadums?
Vad heter de?
Kan jag få en, men inte kryddig?'"
"Häng dig!"
"Kan jag få curry, men inte kryddig?" "Häng dig!"
Hur kan man be om curry men inte kryddig?
Det är hela grejen med curry.
Ni vill ha curry utan kryddan.
Går ni till en sushirestaurang och ber om halvkokt fisk?
"Jag vill inte ha kryddan."
"Era förfäder reste runt världen och dödade för den kryddan!
Och nu vill ni inte ha den?
Håll käften och ät kryddan, Steve."
Han sa: "Trevor, jag förstår inte.
Jag ska inte skämma ut dig. Jag kan curry."
Jag sa: "Låt det vara. Jag fixar det.
Jag förstår det här bättre än du."
Han sa: "Ursäkta mig, du är inte mer indier än jag."
Jag sa: "Ursäkta, vad?"
"Du är inte mer indier än jag."
Jag sa: "Kuch Kuch Hota Hai."
"Vad fan är det?" "Precis."
"Säg inte att jag inte är mer indier än du."
"Håll käften. När servitören kommer…" Han sa: "Jag tänker inte vara tyst."
"Du är tyst!" "Okej, beställ då."
Servitören kommer fram.
En vacker indisk man i vackra indiska kläder,
kommer fram till bordet.
Jag känner Steve. Jag ser honom ifrågasätta min auktoritet
i ögonvrån.
Det var då jag Trudeau:ade.
Jag var lite för peppad.
Jag ville visa honom att de var mitt folk.
Och servitören fick inte en syl i vädret.
Jag hoppade upp och sa: "Godkväll.
Jag beställer åt hela bordet, tack.
Kan vi får tre vitlöksrullenaan?
Och tre rumali-stekar,
en shahi paneer och en palak paneer.
Och vet du vad? En rogan josh. Lamm förstås.
Kan vi också få en smörkyckling till mina vita vänner.
Och tre samosa
och tre mango lassi att skölja ner det med.
Tack så mycket."
Jag gjorde det bra.
Jag kände det.
Alla kände det.
De kände nåt.
För det blev dödstyst.
Servitören stirrade på mig.
Först trodde jag att han var imponerad, sen insåg jag att han var förvirrad.
Den indiske mannen böjer sig fram,
ser mig i ögonen och säger…
"Ursäkta, kan du upprepa?
Jag hör inte vad du säger. Du har en brytning."
Och jag tänkte: "Fan!
Han är skotte!"
Jag vet ju att han var… Vi är ju i Skottland.
Skotte, men indier! Det väntade jag mig inte.
För hela stället var indiskt och människorna där.
Indiska dekorationer, han var indier.
Hans skägg var indiskt, men hans mun var Shrek.
Det väntade jag mig inte.
Och han förstod mig inte.
För jag Trudeau:ade för mycket.
Jag hade inte behövt försöka så mycket.
Men sen insåg jag
att jag inte heller kunde sluta.
För det vore rasistiskt.
Så,
jag hade en skotsk-indisk man som såg på mig.
Alla var tysta, och han sa:
"Kan du vara snäll, pojk, och beställa lite långsammare?
Jag hörde inte vad du sa."
"Vill du att jag säger hela beställningen igen?"
"Ja, om det går bra. Jag är redo när du är."
"Jag tycker att alla kan beställa själva…
Det är inte nödvändigt att hålla dem i handen.
Alla får beställa själva.
Så tar vi det därifrån, okej?"
Steve sa: "Jag önskar att jag kunde,
men jag är så rädd att förarga nån…"
"Min vän borde beställa åt oss. Trevor, gör det."
"Du är mycket mer kultiverad än jag."
Jag sa: "Nej, Steve. Gör ditt bästa.
Du vet säkert exakt vad du vill ha."
Han sa: "Nej, men tänk om jag säger nåt pinsamt?
Jag vill inte förolämpa andras kulturer."
"Du kan inte förolämpa nån. Det blir inga misstag.
Vi är vänner, okej?
Om nån gör ett misstag glömmer vi det bara."
"Allt som händer idag ska vi glömma, förresten.
Beställ bara."
Han sa: "Jag önskar att jag kunde, gör det, Trevor."
Jag sa: "Nej, beställ bara, Steve." "Snälla, Trevor."
Jag sa: "Beställ, din jävel!
Beställ bara!"
Servitören sa: "Ni behöver inte bråka.
Din vän känner sig tydligen osäker.
Beställ åt honom."
"Ja, det är osäkert…
Okej, kan vi få…
tre rumali-stekar och…
tre vitlöksnaan,
en shahi paneer, en palak paneer
och en lamm rogan josh?
Och en smörkyckling…"
"Till dina vita vänner?"
"Till alla."
"Alla kan åtnjuta olika sorters curry. Alla måste inte vara starka.
Det spelar ingen roll så länge man deltar.
Det finns inget fel sätt."
"Du är så förstående, Trevor."
"Ja, det är jag.
Kan vi också få…"
"Ska du inte svara på det?"
"Nej, de kan ringa tillbaka sen."
Han sa: "Det blir knäppt nu. Svara i mobilen, jag väntar."
"Okej."
"Hallå?"
"Ja, det är Trevor. Vad gäller det?
Ja, nej, en och samma. Kan du komma till poängen?
Jag kan inte prata just nu. Kan du…
…säga vad du behöver? Jag kan inte prata länge…
Nej, det är inget fel med min röst. Kan du komma till…
Nej, allt är bra. Jag är inte kidnappad.
Nejdå. Allt är bra."
"Det är inget hemligt meddelande. Kan du säga vad du behöver?
Då pratar vi senare.
Nej, min röst är såhär ibland. Oroa dig inte.
Nej, jag känner min egen röst."
"Jag känner också min röst.
Jag har varit jag i hela livet, okej?
Okej, vi pratar sen.
Jag älskar dig också, mamma. Hejdå."
Den mest pinsamma måltid jag har haft i hela mitt liv.
Jag åt knappt nåt.
Jag satt bara där och tänkte på mitt liv.
Till slut reste vi oss för att gå.
Steve strålade i hela ansiktet.
De gick ut före mig
och servitören vinkade åt oss:
"God afton på er! Ha en bra kväll."
Och vi vinkade tillbaka. Han sa: "Ursäkta, men innan du går…"
"Är inte du Trevor Noah?
Komikern, va?"
Jag sa: "Ja, hurså?"
Han sa: "Alltså, för att…
Jag förstår dig helt och hållet!
Jag förstår dig, Trevor!"
Jag sa: "Vänta, vad…?
Är du indier? Han sa: "Självklart är jag indier!
Självklart! Som hela stället!
Jag fattar, okej?"
Jag sa: "Jag förstår inte." Han sa: "Gör du inte?
Du kom in. Jag sa: 'Titta, det är Trevor Noah.'
Sen började du tala med brytning. Då gjorde jag det också.
Sen talade du med brytning, så det gjorde jag med.
Sen gjorde du brytning. Du skojar, jag skojar.
Gillar du att skoja?" Jag sa: "Nej, inte ditt skämt!
Jag trodde att jag skulle förlora jobbet! Ser du inte hur upprörd jag är?"
Han sa: "Det var häftigt. Du svettades så! Men inte av curryn, va?
Det var så kul, Trevor!"
Jag sa: "Det var inte kul. Mina vänner skrattade åt mig."
"Jag vet." "Jag blev rädd, varför gjorde du det?"
"För att jag älskar att se andra lida.
Det kallas schadenfreude."
Yo, Toronto!
Ni har varit toppen. Tack så jättemycket för att ni kom!
Jag älskar er. Godnatt!
Jag älskar er jättemycket. Godnatt, allihop.
Undertexter: Madeleine Person