Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Кар-то-пля.
Картопля.
Крихітко.
А можна послухати без повторів?
Ага.
«Усі, хто намагаються…»
А зараз увімкніть на повну.
«Пані та панове,
у червоному куті…»
-«Як південноафриканець…» -Ага.
«У червоному куті…»
-«Мені так багато пишуть на емейл». -«Американці».
-Ага. -«Як американці».
«Як американці».
«Треба зрозуміти…
Жодних питань».
Є місце…
«Так багато…»
-«…скоріше про те, як». -«Я намагався…»
-«Я маю знати, що так, ми це можемо». -«Я знаю…»
Так.
Де всі? Чому тут нікого немає?
Тобто, я зарано, чи що?
Так, чудовий звук.
ТРЕВОР НОА: Я Б ХОТІВ
Що це в нас відбувається, Торонто, Канадо?
Як ся маєте, люди?
Вітаю на шоу!
Вітаю на шоу! Дякую, що завітали!
Ми це зробили!
Ми зробили це.
Це неймовірно.
Багато води утекло. Минуло дуже багато часу.
Забагато. Але ми повернулися.
Я такий радий знову бачити вас усіх.
Боже, як мені цього не вистачало. Дуже не вистачало.
Мені не вистачало подорожей світом.
Не вистачало різних мов та культур.
Ми щойно з гастролей Європою. Це було фантастично.
Здійснилася моя мрія.
Я вперше поїхав до Швейцарії.
Це було моєю мрією.
Якщо ви це не знали, я розповім, чому я дуже про це мріяв.
Моя мама — темношкіра жінка, вона з людей коса, з ПАР.
Я зростав у Південній Африці.
Мій батько — швейцарець зі Швейцарії. Він білий.
Але я ніколи не був у Швейцарії.
Коли була можливість — не було часу.
Та я не міг поїхати. І ось зараз, нарешті я побував у Швейцарії,
перший раз.
Я відчув полегшення.
І ось чому.
Усе життя
мені завжди здавалося, що батько мене дійсно не любить.
Розумієте?
І ось зараз, коли я поїхав до Швейцарії та зустрівся з ним,
я такий: «Та ні».
«Він просто швейцарець».
Вони всі такі.
Але все ж було ніяково.
Я намагався здивувати його.
Намагався здивувати тим, що вивчив німецьку.
Ми не бачилися дуже довго.
Мені здалося, це здивує його, бо він спілкується німецькою.
Розумієте? Я пішов на Duolingo, багато вчився.
І приїхав до Німеччини, щоб трохи попрактикуватися.
Потім до Швейцарії, й думав: «Ось воно».
Я підготувався. Гадав: «Я здивую батька».
Я хотів прийти до нього, постукати в двері.
Він відчинив би, здивований: «Треворе!»
І я такий: «Papa, ich sprechen Deutsch!»
А він би такий: «Нічого собі! Ich liebe dich!»
І такий…
Це мало бути неймовірно. Я все спланував.
Та все пішло не за планом.
Я приїхав. Він здивувався, дуже зрадів. Та щойно я заговорив:
«Papa, ich sprechen Deutsch!»
Він такий: «Не роби цього».
«Ні, не треба. Ні».
Вивчати німецьку було для мене дуже дивно.
Я хочу розмовляти німецькою, бо багато родичів батька нею розмовляють.
Але я…
Але я дізнався, що моя німецька не дуже.
Я був у Німеччині,
відвідував далеких родичів у місті під назвою Кельн.
Чудове місто. Варто туди поїхати.
Дивовижне місце.
Зі мною там був мій друг Рольф.
Та якось Рольф повертається до мене та каже: «Треворе,
може, сьогодні скуштуємо традиційну німецьку страву?»
«Хочеш поласувати чимось дійсно німецьким?»
«Ми тебе відведемо в таке місце».
А я такий: «Це неймовірно, Рольфе. Що ми скуштуємо?»
А він такий: «Ну, ти чув про Subway?»
«Невпевнений, що це німецький заклад».
А він каже: «Ні. Я просто наводжу приклад, щоб ти зрозумів».
«Що це місце, де ми будемо їсти бутерброди,
їстимеш хліб, обиратимеш начинку та все таке».
А я: «Так, я знаю, як це працює у Subway».
А він такий: «Добре. А я тебе відведу до німецької версії».
«Там набагато краще».
«Там найкращій хліб і м'ясо. Маєш туди завітати».
Ми туди пішли, він не надурив.
Ось ми йдемо до цього бутербродного закладу.
Таке старе місце, років зо 50.
Там усе німецькою. Заходимо, і я такий:
«Ой, ми прийшли!»
«Це не будинок батька, але тут я можу попрактикуватись німецькою».
Рольф дивиться на мене й каже: «Може, я замовлю?»
А я такий: «Ні, я замовлю їжу».
А він такий: «А, ти заплатиш за їжу?»
А я: «Ні, заплатиш ти, я лише замовлю».
«Хочу спробувати свою німецьку».
А він такий: «Вони можуть не зрозуміти тебе».
«Німецька буває різна…»
А я такий: «Так, я розумію, Рольфе».
Ось я підхожу до каси. Жінка виглядала привітною.
Вона така: «Guten Tag, kann ich dich helfen?»
А я такий: «Guten Tag!»
«Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön».
«Das schwarze Broten mit dem Käse».
«Und das Schinken, bitte schön».
«Und gib für mich ein Pepsi Cola. Danke».
Вона просто надзюрила в панчохи.
Ніколи не забуду погляд,
який був на обличчі цієї жінки.
Вона скам'яніла від жаху. Дивилася на мене та гадала:
«Der Schwarze Hitler!»
Це означає «Чорношкірий Гітлер».
Так.
Те, як я вимовляю деякі слова,
дещо нагадує фюрера. Це очевидно.
Я був спустошений.
Рольфу здалося це смішним.
Усю дорогу додому в машині він не міг зупинитися.
«Oh mein Gott!»
«Der Schwarze Hitler!»
«Треворе, тільки уяви, якби Гітлер був чорношкірим».
«У нього б нічого не вийшло, так?»
А я такий: «Рольфе, це не смішно».
«Я вивчав німецьку, щоб поєднатися з родиною,
а розмовляю, як найбільший злодій в історії».
А він такий: «Так, але це було смішно».
«Ти б себе бачив».
«Здалося, ніби ти хочеш захопити м'ясний відділ».
«Oh mein Gott! Треба було…»
А я такий: «Рольфе, досить!»
«Мені зараз погано».
А він такий: «Заспокойся, Треворе. Вибач мою зловтіху».
Він тоді навчив мене цьому слову.
Так. Чули таке слово раніше?
«Зловтіха».
Німецькою Schadenfreude.
Чули?
Означає: «Почуття задоволення, викликане чиєюсь невдачею, чиїмось нещастям».
Цікавий факт…
Це слово не перекладається на інші мови.
Цікаво, чому?
Пришелепувате слово, так? Schadenfreude.
Навіщо вам це треба?
Відчувати задоволення від чиєїсь невдачі або нещастя.
Але коли я над цим замислився, уторопав: «Звучить жахливо, але…
ми всі це робимо».
Кожен із присутніх.
Ми всі відчуваємо schadenfreude.
Згодні?
Усі відчуваємо. Знаєте, коли в нас зловтіха?
Коли ми їдемо собі по швидкісному шосе, уявляєте?
Ви давите собі на газ, у вас усе добре,
ви повертаєте голову на зустрічну смугу, а там усе стоїть.
І у вас з'являється це маленьке відчуття.
Щось на кшталт: «У житті я робив правильний вибір!»
Це й є schadenfreude.
Що ж таке schadenfreude?
Schadenfreude виникає, коли темношкірі жінки
бачать білих чоловіків середнього віку,
що рюмсають після мульта Disney, бо «Русалоньку» перезняли.
Це schadenfreude.
Це була одна з найсмішніших речей, які я бачив у житті.
Дорослі чоловіки плакали та казали:
«Вони зруйнували моє дитинство!»
«Вони перезняли "Русалоньку"!»
«Вона зовсім не схожа на оригінал!»
«Зовсім?»
Вона зовсім не схожа на оригінал, точно? Зовсім?
Тобто коли ви дивитеся на неї, вона зовсім не схожа на оригінал?
Зовсім-зовсім? Єдине, що вони змінили, — це колір її шкіри.
У цій частині тіла змінили колір.
Те ж саме руде волосся, низ тіла як у риби.
Навіть це вам не нагадує Русалоньку?
Тобто змінили головне, завдяки чому ви розуміли, що це Русалонька? Невже?
Що ж таке schadenfreude?
Schadenfreude —
це те,
що всі, хто з
Ірландії та Кенії,
та Тринідаду,
та Ямайки,
та Південної Африки,
та Індії
відчувають,
коли чують у новинах: «У королівської родини погані новини».
Знаєте, люди не розуміють цього. Вони такі: «Як можна з цього сміятися?»
А ви такі: «По-перше, можна. Але…»
«Ви все не так розумієте».
Королівська родина цікавиться, як люди реагують на їхні погані новини.
Та вони не розуміють, що це не є поганими новинами.
Коли королівська родина хоче нашого співчуття,
є питання — хіба це погані новини?
Вони такі: «Ми зараз потребуємо вашої підтримки».
«Ми втратили Гаррі та Меган».
«Ви їх втратили? Вони що, десь зникли?»
«Ні».
«Ваше улюблене британське подружжя зараз перетворилося на американське подружжя».
«У королівської родини погані новини».
«Хіба це погані новини?» «Авжеж, погані».
«Королева вмерла». «Вмерла від чого?»
Від кінця життя!
Жартуєте? Я не кажу, що не треба сумувати,
але вона просто закінчила життя.
Чи багато є людей, які цього не роблять? Вона закінчила життя.
Вона померла як королева. Померла від чого? Від старості.
Це означає, ви закінчили гру.
Кінець. Підраховуються бали.
Її поховали разом із коштовностями.
Гештег «Переможець».
Хочете, щоб колонії через це сумували? Це їхні коштовності.
Африканці такі: «А можна повернути діаманти?»
А їм відповідають: «Ні, королева забрала їх із собою».
Жартуєте?
Люди такі: «Зараз не на часі говорити про неї».
«Не можна казати про неї погане. Це не…»
«Про небіжчиків не можна казати погане».
Ні, якраз про небіжчиків можна.
Найзручніший час казати лайно про людей — коли вони мертві.
Згодні?
Може, запровадимо це?
Краще ставитимемося один до одного, коли ми живі,
а лайно казатимемо, коли хтось сконає.
Згодні?
Зробіть це зі мною.
Коли я помру, кажіть усе, що спало вам на думку про мене.
Коли побачите мене, просто привітайтеся.
Знаєте чому? Бо я вже помер.
А люди такі…
«Усі ці люди просто танцюють на її могилі».
Але саме для цього й існують могили. Вони ж такі пласкі.
Їх для цього робили — щоб танцювати на них.
В іншому випадку вони були б наче гірка, щоб ви котилися униз.
Але навіть у цьому королева перемагає.
Бо охочі потанцювати на її могилі — найкращі танцюристи у світі.
Уявляєте, як танцюють африканці?
Якось отак, такі собі рухи, так?
А потім приходять ірландці: «Ми наступні».
«Залиште нам трохи місця на могилі».
А потім з'являються індуси. «А зараз наша черга».
І нарешті приходять люди з Карибів: «Murder, she wrote».
Ось як треба!
Одна з речей,
які я полюбляв робити,
це дивитися фільми жахів,
а потім засуджувати людей, коли вони робили дурниці.
Обожнюю це.
Я дивлюся фільми жахів.
Чекаю, коли хтось зробить дурню.
А потім, коли вони помирають, я такий: «Катюзі по заслузі».
Ніхто не чинить правильно.
Ніколи.
Згодні? Когось переслідують.
Такий собі чувак у масці та з ножем. Уявили?
Просто собі гуляє.
Жертва біжіть до машини. Усі завжди не квапляться з ключами.
Убито. Що ви робите?
Що ви робите?
Якщо хтось переслідує вас, а ви прибігли до машини,
не треба лізти всередину. Це марна трата часу.
Вам треба прибігти в інший бік машини.
Трохи почекати.
Коли вбивця біжить туди, біжіть сюди.
Він — сюди, ви — туди.
Можна займатися цим лайном увесь день.
Люди роблять найтупіші вчинки у фільмах жахів. Не розумію.
Найцікавіше, коли треба сховатися.
Це все, що треба зробити. Сховатися та мовчати.
Але півтори години, вони цього не можуть.
Як у фільмі «Тихе місце».
Дивилися? Один із моїх найулюбленіших фільмів.
Там є прибульці, які нічого не бачать, так?
Вони користуються ехолокацією, щоб зрозуміти, де хто.
Завжди є ті, хто ховаються в сараї. Ось так…
Усе, що треба, — сидіти тихо. Можна відпочити.
Сидіти в сараї, відпочивати.
Можна сидіти та тихо гратися в Xbox.
Ні.
Завжди є якась дитина.
І завжди є мить, коли монстру все набридає.
Бачили? Мить, коли монстр такий…
І саме в цю мить, коли він збирається піти геть,
з'являється якийсь телепень, який волає:
«Я більше так не можу!»
«Спробуй мене подолати!»
Убито. Катюзі по заслузі.
Я ніколи цього не міг збагнути. Не розумів.
Навіщо? Просто почекай трохи.
Просто залишайтеся всередині, та небезпека мине.
Чому ви так не можете? Чому так важко залишатися всередині?
А потім трапилася пандемія.
І я такий: «Нарешті я зрозумів».
Тому що у всіх є крайня межа.
Пандемія звела всіх із розуму.
Я гадав, що ми всі об'єднаємося. Ось у що я вірив.
З фільмів, що я дивився дитиною,
я гадав, якщо людство зіткнеться з екзистенційною загрозою,
ми залишимо всі наші чвари та сутички,
щоб разом перемогти.
Розумієте?
Я гадав, якщо буде вірус, ми всі постанемо.
Ми такі: «Добре, більше ніякого расизму, Ніякого сексизму. Переможемо це разом».
І ми підемо та переможемо ворожих прибульців, а потім повернемося,
та такі: «Добре, а зараз знову до расизму та сексизму».
Як у «Дні незалежності», саме це й сталося. Так?
Саме під таке кіно я зростав.
Увесь світ об'єднався, щоб побороти прибульців. Ми припинили наші…
Не було політики, нічого. Ми об'єднали зусилля та перемогли.
А в реальному житті що трапляється? Ми б'ємося один із одним та програємо.
Ми ж мали бути командою.
А Вілл Сміт мав стати нашим героєм.
Але все пішло не за планом!
Хіба не через таку поведінку вимерли динозаври?
Вони просто не змогли домовитися.
Мабуть, хтось із них такий: «Овва, астероїд!»
«Астероїд летить на Землю!»
А інші динозаври такі: «Астероїдів не існує!»
«Це вигадка!»
І ось це каміння врізається в планету…
Пил накриває земну кулю.
А динозаври бігають у паніці:
«Пил усюди!»
«Одягніть маску!»
А тиранозавр такий: «Я не можу!»
Знаєте, що найбільш божевільне…
Я гадав, що пандемія найбільше зачепить Африку.
Не буду брехати, я був наляканий.
Було страшно за африканський континент.
Усе своє життя я бачив ситуації, якщо в світі виникає вірус
та опиняється в Африці — стається найгірше.
Пам'ятаю, коли це почалося поширюватися світом.
Я готувався до цього.
Друзі з дому телефонували мені.
Вони такі: «Треворе, бачиш, що відбувається з коронавірусом?»
«Так, бачу». «Як гадаєш, що буде далі?»
А я такий: «Дідько, хлопці, вам гаплик».
«Вам, хлопці?» А я: «Так, бо я в Америці».
«Я зробив правильний вибір у житті».
Сталося все навпаки.
Абсолютно найкращі, Африка впоралася краще, ніж усі інші континенти
у боротьбі з хворобою.
Усі просто в шоці.
А що ще більш дивовижне…
Коли в Африці був спалах Еболи,
в новинах це висвітлювали, ніби це була провина Африки, що сталася Ебола.
Щоразу, коли ви дивилися новини, відчувалися такі собі легкі звинувачення,
і це траплялося в звітах новин, так?
Не було співчуття людям.
У звітах Sky чи BBC завжди були якісь випадкові люди.
А за ними гори трупів, і вони такі:
«Саро, я зараз у Західній Африці, а позаду мене, як можна побачити,
складають тіла жертв від гарячки Ебола».
«Багато європейських учених запитують себе,
а чи не винні в цьому, на жаль, самі африканці».
«Вони відмовляються від порад Всесвітньої організації охорони здоров'я,
не розуміючи важливості дистанціювання один від одного
у цей час».
«Виявляється, вони мають звинувачувати лише себе в цьому».
«Ділліан Пенн, BBC. А зараз повертаємося до студії».
І коли я це дивлюся, я такий: «Ні!»
«Африканці, чому ми самі собі це робимо?»
«Африко, навіщо?»
«Чому?»
«Чому ми полюбляємо це робити самі собі?»
«Чому нам подобається цілувати мавп?»
«Твої губи такі сексуальні».
А потім, коли з'явився Covid,
африканці використали свої знання,
що вони здобули під час боротьби з вірусами без допомоги Заходу,
і вони впоралися з ним краще, ніж будь-який інший континент.
Але не було жодного визнання. Усі вирішили, що просто пощастило.
Тут пощастило саме світу, що африканці не злопам'ятні.
Так.
Африканці не злопам'ятні.
Бо я б віддав усе, що мав,
аби побачити, як африканський ведучий:
«Доброго вечора та вітаю в студії "Африканських новин"».
«Сьогодні ми розкажемо про епідемію коронавірусу,
яка спалахнула на Заході».
«Багато африканських вчених питають себе,
хіба ці люди не винуваті самі».
«Багато з них не послухали порад Всесвітньої організації охорони здоров'я,
повністю нехтуючи соціальним дистанціюванням».
«Деяким навіть довелося показувати, як мити власні руки».
«Дикуни».
«Здається, що гострота цієї проблеми погіршується тим,
що деякі навіть не хочуть одягати маски на обличчя,
мотивуючи це тим, цитую: "Я не можу дихати крізь цей шматок тканини"».
«Вчені називають це "Синдром пришелепуватих легень"».
«А зараз передаю слово студії, Чіпева».
Я б усе віддав, аби це побачити.
Один із найбільш вражаючих побічних ефектів від Covid, який я не очікував,
є те, як безглуздо можуть поводитися люди.
Так. Чому мене навчив коронавірус,
то це тому, що багато моїх друзів — повні бовдури.
Усі випускники університету Facebook.
Кожен вчений.
У кожного є теорія змови.
«Знаєте, чому це трапилося? Це все влаштував уряд».
«Уряд?» «Так. Уряд це зробив».
«Навіщо?» «Щоб нас контролювати».
«Гадаєте, вони здобули контроль?»
«Гадаєте, що уряд цього хотів?»
Як вважаєте, коли уряд має більше контролю?
Коли населення ходить на роботу, заробляє гроші,
купує речі, які не може собі дозволити, влазить у борги, має більше працювати,
робити нецікаві речі, аби тільки заробити,
щоб заплатити за річ, яка не потрібна,
бо вона дуже дорога.
Коли люди працюють більше, щоб мати непотрібну річ,
яка їм не подобається,
щоб отримати кредит на річ, яку вони не хочуть,
щоб залізти ще більше в борги, через цю річ,
щоб працювати на роботі, яка їм не потрібна…
Коли уряд має більше контролю? Тоді?
Чи коли всі сидять по домівках,
мають вільні гроші та розмірковують про життя?
Усі сидять удома та такі:
«А чому це вихідні лише два дні?»
Це нічне жахіття для уряду.
Теорії змови були просто тупі.
Знаєте що? Я не проти теорій змов.
Прийміть це. Я навіть полюбляю гарну теорію змови.
Я вважаю, що в кожного має бути така теорія.
У житті у всіх має бути своя гарна теорія змови.
Так. Щоб бути напоготові.
Не треба вірити всьому, що вам кажуть.
Має бути власна теорія.
Як у мене. У мене є улюблена.
Я вважаю,
що глютен — це концентрований привілей білих.
Ви знаєте, що я маю рацію.
Але цей Covid, теорії змови про нього були просто смішні.
Бо я знаю, що насправді сталося.
Саме це мене розчарувало.
Ні, я дійсно знаю.
Я точно знав, що спричинило Covid.
Я бачив, що він буде, та мовчав. Маю вибачитися за це. Я…
Так, було забагато побажань.
Ми забагато бажали.
Я бачив, що щось станеться.
Коли я був маленьким, ми бажали чогось особливого.
Не робили це дуже часто.
Мали скластися особливі обставини,
щоб загадати бажання.
Ви знаходите конюшину з необхідною кількістю листя.
Мала бути зірка, що падає.
«Де?» «Ось там!» Вже пізно.
Або приходив день народження.
Запалювали свічки.
Та якщо ти всі їх задуєш,
можна загадати бажання.
А якщо якісь залишаться, тобі торба.
Але потім люди почали бажати хтозна-коли.
Знайшли вію на щоці:
«Загадай бажання!»
Знаєте, скільки цього лайна у вас щодня буває на обличчі?
Люди почали бажати в певний час.
Наприклад: «Зараз 11:11».
«Загадай бажання!»
Тобто кожного дня.
Двічі на день у цій частині світу, бо тут не люблять великі цифри.
Не можна загадувати бажання щодня, Але люди це робили.
Люди постійно чогось бажали.
Це було всюди. Навіть репери бажали.
«Я б хотів, щоб братик міг» Що міг? Не можна залишати це незакінченим.
Ось так ми отримали Covid. Усі наші бажання поєдналися.
Та втілилися одночасно.
І ось що ми зараз маємо.
Так. Covid став таким собі підлим джином, який дав нам усе, що просили.
Ми всі чогось бажали.
Скільки людей терли його лампу
на початку 2020 року?
Бажали хтозна-що, типу:
«Як би я хотів не ходити щодня в офіс».
«Бажання виконано».
Так, ви бажали не ходити в офіс.
Але забули побажати, щоб офіс не приходив до вас додому.
І ось ви наразі застрягли,
кожен день, цей Zoom,
не можна моргати, треба постійно дивитися у вічі.
Так.
Ще треба знайти куток у домі,
який не виглядає повним безладом.
Усі загадували бажання.
І ми отримали, що бажали.
Скільки батьків терли цю лампу джина?
Бажали хтозна-що?
«Я б хотіла проводити більше часу з дітьми».
«Бажання виконано».
Так.
І ось багато батьків зрозуміли, що вони люблять своїх дітей,
бо знають їх лише частково.
Ви зустрічаєте дітей, відправляєте їх та вкладаєте на ніч.
Така собі казкова робота.
І ось ви дізнаєтеся, що всі попали в пастку в домі, 24/7.
Було кумедно дивитися, як батьки змінюють думку.
Було дуже кумедно. Спочатку всі батьки казали:
«Ви не відкриєте школи!»
«Мої діти нікуди не підуть!»
«Я захищатиму їх попри все».
«Я, наче мама-ведмедиця, захищатиму своїх ведмежаток, чуєте мене?»
«Не можна відкривати школи, доки вірус не вщухне!»
Але минуло дев'ять місяців…
І ось ті самі батьки вже стоять на ганку:
«Коли вже запрацюють кляті школи?»
«Не можна вимагати від мене проводити весь день із дітьми! Я ж просто мама!»
«Вони мають бути в школі!»
А діти такі: «Мамо, але ж з'явився новий штам».
«Послухай, Тіммі, іноді настає мить, коли ти маєш випробувати себе, зрозумів?»
«Або твої легені витримають, або ні. Добре?»
«А зараз збирай речі, побачимо, чого ти вартий».
«Сімбі вдалося, вдасться й тобі. Акуна матата».
«Йди вже, друзяко, не соромся».
Ми всі загадували бажання!
А скільки пар загадували бажання?
Потираючи цю лампу.
Та дивлячись у вічі один одного.
Типу: «Дідько, лялю».
«Я хочу зачинитися в спальні з тобою на весь день».
«Люба, я хочу, щоб нас закрили, а ключ викинули геть».
«Я б з тобою таке зробив».
«Що б ти зі мною зробив?»
«Я б хотів, щоб нам із тобою дозволили бачитися весь день».
«Цілий день».
«Бажання виконано».
Чимало пар
багато чого дізналися протягом пандемії.
Чимало пар багато дізналися під час пандемії.
Багато людей зрозуміли,
що кохання може бути безумовним,
але уподобання мають часовий ліміт.
«Я кохаю тебе, але не знаю, чи ти ще подобаєшся мені».
Усе починалося дуже весело, пригадуєте? Спочатку це була як ночівля.
«Боже, це ж так весело!»
А потім тижні перетворилися на місяці.
Місяці перетворилися на роки.
І якоїсь миті ви сидітимете вдома
із засклянілими очима
та почуєте когось,
хто кашляє поруч.
І ви такі: «Так».
«Так, Ісусе».
«Боже, забери їх».
«Якщо настав їхній час, то настав їхній час».
«Нехай помруть із миром, любий Ісусе»
«Я скористаюся місцем, що звільнилося в кабінеті».
Знаєте,
одна з найсумніших речей у світі, де ми живемо, — це те,
що ми часто не можемо дозволити собі розкіш розібратися в причинах.
Ми знаємо, що речі стаються.
Ми відчуваємо, щось із нами відбувається.
Але зазвичай
у нас немає часу або не вистачає часу, щоб зрозуміти,
чому це відбувається.
Чому ми були такими злими?
Чому ми так часто сварилися один із одним?
У нас не було співчуття один до одного.
Ми були найбільш поганою версією нас.
Якщо запитають мене, то це тому що
ми були наляканими.
Нам, як людям, стало зручно
знати, що ми забуваємо, наскільки невизначене життя.
Нас навчали кожного дня, що «ми знаємо».
Нам зручно знати, тому ми думаємо, що завжди будемо знати.
Яким буде невдовзі дорожній рух? Ми знаємо.
Якою буде погода? Ми знаємо.
«У четвер дощитиме».
Розумієте, що це за фокус?
Якби у вас були технології 500 років тому
і ви б сказали: «У четвер дощитиме». Люди б такі…
Ми звикли до цього, але через це забули,
що життя невизначене.
Ми не знаємо. Пандемія показала це.
Вона викрила кожного з нас.
І я гадаю, що ми маємо замислитися на хвилинку, чому це сталося.
Чому ми були злими? Були розчарованими?
Не через кіно,
не через те, що не можемо піти на вечірку,
піти до супермаркету, щось на кшталт цього.
Це тому що ми втратили один одного.
Я втратив вас. Ви втратили мене.
Ми втратили це.
Розумієте мене?
Саме через це люди були такими розчарованими.
А погіршило ситуацію те, що уряди вдавали, що вони знають.
Гадаю, саме це зробило все гірше.
Вони були такі впевнені,
що здалося, ніби вони все знали.
Вони казали, це триватимете 21 день.
Двадцять один день. Ніколи не забуду цю цифру.
Бо ми не спитали, чому.
Згодні?
Ми чули, що в Китаї за ніч будують лікарні на 10 тисяч хворих.
Але ніхто не спитав: «А чому?»
Ми такі: «А, Китай».
«Вони полюбляють будувати лайно».
Пам'ятаю, якими впевненими були світові лідери.
Деякі більш зухвалі, ніж інші.
Одним із моїх улюбленців був
прем'єр-міністр Великобританії Борис Джонсон.
Так.
Він був цікавим.
Він завітав до лікарні
під час пандемії,
там він обіймався з людьми.
Тобто спочатку він обіймався.
Журналісти спитали його: «Пане Джонсон,
ви вважаєте доречним обійматися з людьми під час…»
А він такий: «По-перше, треба заспокоїтися. Це не пандемія».
«Подивіться на мою зачіску. Я панікую? Треба заспокоїтися».
«Нічого… Все гаразд. Я можу торкатися людей».
«Нічого не закриваємо. Все працюватиме».
«Паби працюватимуть, у футбол гратимуть».
«Вибачте, маю йти…»
І він пішов. Йому було по цимбалах.
Президент США був навіть ще більш зухвалий.
Так. Бачили його появу? Появу Дональда Джей Трампа?
У нього було все, що треба.
Він такий: «Люди, ми з цим розберемося».
«За 21 день».
«Вірус зникне, 21 день».
«Деякі навіть кажуть, що за 20».
А хвороба завітали та дала копняка Борису та Дональду прямо у груди.
Обидва потрапили до реанімації, ледь не вмерли. Єдиною причиною, чому вижили,
було те, що вони — керманичі держави. Їм дали чарівного соку.
Борис, віддамо йому належне, вийшов із лікарні, наче побачив Ісуса.
Він вийшов із лікарні, провів прес-конференцію
та все позакривав.
Він з'явився на публіці майже голий та такий: «Це не жарти».
«Я на собі відчув. Британія закривається».
«Футбол припиняємо. Паби зачиняємо».
«Не сприймайте це поверхнево. Я це відчув».
«Я обіцяю, це не розваги. Часу немає… маю бігти».
«Не можу говорити. Мушу…» Та кудись побіг.
Він утік! Людина була налякана!
Я майже чекав, що на прес-конференції з'явиться COVID…
З іншого боку, Трампу було все по цимбалах.
Цей чоловік помре від упертості.
Він вийшов із лікарні,
ледве міг дихати, але провів прес-конференцію.
Він навіть не розмовляв. Робив так…
«Якщо я це пережив,
ви також зможете».
Боже мій.
Чесно, не розумію, як його обрали.
Не можу це збагнути.
І до речі,
я зараз не про політику.
Я розумію. Люди голосують за тих, за кого хочуть голосувати.
Я лише не розумію, чому голосують за нього.
Більш божевільним було те, що деякі люди голосували за нього,
а потім розчарувалися через те, ким він виявився.
Це найбільш божевільна річ, яку я бачив.
Люди дивувалися: «Не можу повірити, що він це робить».
«Не вірю, що він це робить».
«Вибачте, ви не вірите в те, що відбувається?»
«Дональд Трамп. Ви вірите?»
«Чи можу я повірити, що він робить те, що робив усе життя?»
«Так, не можу в це повірити. Це шок…»
«Ви шоковані?»
Дональд Трамп, як на мене, — людина, яка здатна шокувати найменше.
Він постійно є самим собою.
Ця людина — шаблонний злодій.
Виглядає як злодій, розмовляє як злодій.
Він виглядає, наче знімався у «Скубі-Ду».
З цим обличчям, з цими манерами?
Його можна побачити на упізнанні в поліції.
«Скубе, хто це може бути?» І підозрювані такі:
«Це не я. Точно говорю».
«Я нічого не робив. Я невинний».
І тут такий: «Я невинний. Такий невинний».
«Деякі кажуть, найбільш невинна людина в історії людства».
І всі такі: «Певно, це той хлопець».
Просто не розумію.
Чому голосувати… Тобто, дійсно…
Я сприймаю це, але не розумію.
Що я збагнув та зрозумів, це те,
що в Сполучених Штатах Америки,
якщо ви бажаєте перемогти на виборах, усе, що треба, — це дивний голос.
Усе просто. Бажаєте стати президентом США?
Говоріть дивним голосом — і перемога.
Чхати на політику, чхати на ідеї. Це нудно.
Ви виходите: «Ось мої…»
«Цей бовдур зі звичайним голосом».
Ні.
Ви розмовляєте дивним голосом — люди обожнюють це.
Не було жодного американського президента,
у якого був би нормальний голос. Жодного.
Можете пригадати всіх. Ніхто не розмовляв нормально.
Пригадаємо, наприклад… Кеннеді.
Не розмовляв нормально.
Щось у нього було. Він такий: «Не питайте, що країна може зробити для вас,
питайте, що ви можете зробити для…» Це ненормально.
Байдуже, що інші скажуть. Це ненормально.
Кажете, що людина таким голосом замовляє
їжу в McDonald's?
Типу: «Можна мені чизбургер із картоплею».
«А також я буду McFlurry».
«Як це, машина з морозивом зламалася?»
Це ненормально.
Жодний американський президент не спілкувався нормально.
Білл Клінтон. Не розмовляв нормально.
У його голосі завжди була нотка, ніби він намагався звабити слухачів.
Розумієте? Типу:
«У мене не було сексуальних стосунків…
з тією жіночкою».
Що ви робите?
Жоден президент США не говорив нормально. Жоден.
Джордж Буш. Не говорив нормально.
Він завжди дивно хихотів.
Типу: «Ми знайдемо тих, хто це зробив,
а потім закидаємо бомбами зовсім іншу країну».
«Обдуриш одного разу…»
Це ненормально.
Жоден президент США не говорив нормально. Жоден.
Барак Обама не говорив нормально.
Говорив так, наче голос постійно зависає.
«Як американці
ми маємо отримати
швидший інтернет».
Це ненормально.
Джо Байден не говорить нормально.
Ви жартуєте?
Він постійно щось бурмотить, коли вимовляє промову.
Ненормально. Якби він був тут:
«Це найбільш важлива річ, яку треба зрозуміти…»
«…мрії чудових братиків. Ну ж бо, чуваче».
«Годі вже. Прошу».
«Я дійсно прошу».
«Припини».
Це ненормально.
Трамп був найбільшим диваком.
Усіх інших президентів США можна було передбачити.
Ви розуміли, що до чого.
Із Трампом я ніколи не знав, чого чекати.
Гучність його голосу, де б він не був.
Роздратування, коли це не мало сенсу.
Знаєте, як важко було вгадати гучність на телевізорі,
коли дивишся його промову?
Мені доводилося просто сидіти та поводитися, як клятий диджей.
Бо ніколи не знаєш, коли це з ним трапиться.
Він такий: «Гадаю, як американці,
ми намагаємося й намагаємося, робимо все».
«Постійно намагаємося».
«Я це знаю. Точно».
«Але я знаю та гадаю,
якщо ми можемо, то можемо,
якщо ні, то все ж таки, але це неточно. Але…»
Що?
Це ненормально.
Тому я щоразу сміюся, коли приїжджаю до Канади й дивлюся новини.
Коли я у Канаді, я вмикаю новини, а там таке:
«Наразі в Канаді скандал».
«Джастін Трюдо опинився в скандалі».
У нього наймиліші скандали. Ви жартуєте?
Порівнюючи з президентами США? Що? Вони такі: «Він такий скандальний».
«Його засудили за щось? Тоді стуліть пельку!»
Усі такі: «Він скандальний».
У нього жахливий… «Він спав у домі багатія».
Це мило.
Наразі мій улюблений скандал Джастіна Трюдо —
це той, коли він поїхав до Індії.
А потім став сам індійцем.
Цей найбільш скандал усіх часів.
Я пригадаю, як він почався.
Він полетів. На ньому був костюм. Він залишив Канаду.
Помахав усім із літака: «Бувайте!»
Піднявся, прилетів до Індії, приземлився.
Двері відкрилися, він вийшов та був уже напівіндійцем.
На ньому була куртка.
Але що було божевільним,
це те, що протягом поїздки, він ставав усе більш індійцем,
кожен день.
Йому не казали, що відбувається в новинах у Канаді,
бо канадці наче сказилися.
Типу: «Це ж блюзнірство! Як можна таке робити?»
А він був там та ставав усе більш індійцем.
Починалося з верхньої частини та перейшло на штанці.
Спочатку з'явилося вбрання. Потім капелюх.
Найбільше сподобалося, коли він зустрічався з посадовцями,
всі вони одягли костюми.
А цей чолов'яга прийшов,
виглядаючи, наче з індійського кіно.
Ви такі: «Що це, в біса, таке?»
Він перетворювався на індійця, а я сподівався,
що якось посередині промови він,
я дуже на це сподівався, він такий:
«Я можу лише сказати, наскільки я пишаюся
роботою, яку ми зробили разом».
«Канадці та індійці,
ми…»
Я сподівався, що це трапиться.
Я очікував на це.
«Найбільший скандал усіх часів».
«Він перетворився на індійця».
Навряд все було так погано.
Гадаю, він намагається бути відвертим.
Гадаю, Джастін Трюдо дуже старається.
Старається показати співчуття. Дуже старається.
Не думаю, що це погано. Може, я упереджений.
Я знаю, я упереджений. Так.
Бо… я теж робив як Трюдо.
Я… Так.
Я сьогодні вам зізнаюся.
Я теж робив як Трюдо з Канади.
Я дуже старався долучитися до групи людей та…
щось пішло не так.
Моя історія сталася в Единбурзі, Шотландія.
Чудове місце. Ніколи там не були? Варто відвідати.
Там є все.
Місце переповнене історією.
Приязні люди, теплі стосунки.
Місце не тепле, а люді теплі.
Усе старовинне. Вони обожнюють про це казати.
Усюди в Единбурзі люди питають:
«Скільки років цьому мосту?»
А я такий: «Не знаю». А вони: «Триста років».
А я: «Добре». А вони: «А цій церкві 500 років».
«Моєму сину 800 років».
«Виглядає на шість» «Це шотландська майстерність».
Але вони чудові люди. Там було неймовірно.
Ми там були на фестивалі комедії.
Та…
що я роблю під час подорожей,
якщо я перебуваю там, де мої друзі?
Намагаємося більше побути разом.
Ми замовляємо їжу, гуляємо, та коли ми це робимо,
ми вирішуємо, щоб хтось один обирав страви.
Ніхто не сперечається. У кожного є свій день.
Коли настає мій день,
я постійно обираю індійську їжу.
Як на мене, це найкраща кухня в світі.
Ніщо не може зрівнятися.
Не згодні? Чекаю вас на парковці, влаштуємо бійку.
Люблю індійську їжу. Усе життя любив.
Отже, я з друзями в Единбурзі. «Куди йдемо?»
«Треворе?» А я: «Індійська їжа». «Щоразу!» «Так, щоразу».
«Одне й те саме». «Чому тоді питаєте?»
«Якщо знаєте, то знаєте. Досить питати».
Я подивився, куди ми можемо піти.
Завжди намагаюся знайти найбільш автентичний індійській ресторан.
Саме автентичний індійській ресторан.
Розумієте? Я роблю так: йду туди та розпитую.
Я питаю людей: «Куди б ви пішли?»
І куди мені говорять піти білі, я туди не йду.
Отже, я знайшов це автентичне місце.
Та це був… Я дуже зрадів.
Чому він має бути таким автентичним,
щоб ви краще мене зрозуміли…
Я зростав у Південній Африці. Так?
Багато людей не знає, але в Південній Африці
мешкає одна з найбільших індійських спільнот за межами Індії.
Одна з найбільших індійських спільнот за межами Індії.
Знаю, що в Канаді зараз найбільша.
Але в моєму дитинстві
у нас була найбільша індійська спільнота за межами Індії.
Якби Індія злетіла у повітря…
Ми б стали Індією.
Так було їх багато.
Отже, мені пощастило зростати посеред індійської культури.
А найкращим моїм другом
був індійський хлопчик Тісон Пілле.
Ми були нерозлийвода.
Гадаю, ви трохи не розумієте. Ми були разом щодня.
Разом проводили перерви.
Разом гралися, їли, все робили разом.
У нас було багато спільного.
Ми познайомилися на початку навчального року.
І в нас було багато спільного.
Він любив бігати. Я любив бігати.
Отже…
Ми з Тісоном проводили всі дні разом.
Наш ритуал був простим. Ми ходили на заняття,
а потім зустрічалися на так званій перерві.
На перерві ми сідали та разом їли.
Наші перекуси дуже відрізнялися.
Бо в Тісона кожного дня був пакунок з обідом від мами.
А в мене були гроші від мами, щоб купити їжу
у шкільній їдальні. Розумієте?
Шкільний буфет.
Я купував їжу кожен день.
Бо моя мама не вміла готувати.
Вона якось спробувала, а я сказав їй: «Більше не роби цього».
«Це жорстоке поводження з дітьми. Краще дай гроші.»
Отже, я купував їжу щодня.
З іншого боку, Тісон мав їжу від мами щодня.
І кожен день це було карі.
Я знаю це,
бо кожного дня ми сідали разом,
Тісон відкривав свій ланчбокс,
діставав свій сік,
розгортав свій бутерброд у формі трикутника.
Потім брав його в руки,
підіймав хліб,
дивився всередину, а потім щосили кричав.
Кричав так: «Карі!»
«Дідько, матусю».
Щодня.
Щодня ми сиділи разом. Я їв свою їжу, він — свою.
Він діставав сік, розгортав бутерброд, дивився всередину
та волав: «Карі!»
«Дідько, матусю».
Кожен божий день.
Без пропусків.
Кожен день. Карі з баранини.
Карі з ягнятини.
Карі з картоплі. Усі види карі, що можна уявити.
Але карі було щодня.
«Карі!» Це була моя улюблена частина дня.
Іноді я навіть не торкався свого ланчу, щоб не пропустити цю мить.
Я просто сидів біля нього та чекав.
А він відкривав ланч та такий: «Карі!»
А я шепотів поруч: «Дідько, матусю».
Це відбувалося кожного дня, місяць за місяцем.
І ось, нарешті,
нарешті…
ризикуючи зламати традицію,
я обернувся до Тісона, коли він кричав: «Карі!»
«Дідько, матусю».
Та спитав його: «Тісоне».
«Ти знаєш, що кожного дня там буде карі».
Він відповів: «Що?»
А я йому: «Кожного дня там буде карі».
«Щодня ти розгортаєш хліб,
та щодня тебе це шокує, і ти кричиш: "Карі! Дідько, матусю"».
«Але там завжди карі».
Він відповів: «Я знаю, Треворе, знаю».
«Мене це не шокує, а розчаровує».
«Бо щодня я приходжу до школи,
щодня я хочу з'їсти свій обід».
«Щодня я відкриваю ланчбокс і знаю, що там,
бо ввечері ми їли карі».
«А що робить моя мама? Вона бере вечірнє карі
та кладе мені до бутерброда,
і ось це карі я їстиму сьогодні».
«І коли я приходжу додому,
я знаю, що їстиму карі, яке завтра мені буде на обід».
«Отже, щодня я їстиму лише карі».
«Зараз карі, а потім буде ще більше карі».
«Треворе, я знаю, що я індієць, але це занадто».
«Я лише хочу чогось іншого, розумієш?»
«Кажуть, різноманітність — це приправа життя, а не лише карі».
А я такий: «Тісоне, воно несмачне?»
«Я вже не знаю».
«Я втратив перспективи».
«Ось, можеш з'їсти».
І він віддав мені бутерброд із карі.
Я відкусив його.
Знаєш, Торонто, є такі миті в житті…
які назавжди формують твою сутність.
Миті, які визначають, ким ти станеш.
Це була одна з таких митей.
Я поклав цей бутерброд собі до рота,
відкусив шматок, і мій рот ніби наново народився.
Язик зрозумів, навіщо він існує.
Я не знав, що картопля може так хрумтіти.
Смаки буяли в роті.
Мої очі відкрилися.
Це було неймовірно: «Овва!» І я заволав: «Карі!»
«Дякую, матусю».
Я спитав: «Тісоне, це смакота. Ти смакуєш цим щодня?»
А він такий: «Кожен клятий день».
Я запропонував: «Давай мінятися».
«Я даватиму тобі гроші на шкільну їдальню,
а ти щодня даватимеш мені своє карі».
Так і зробили. Мінялися.
І ось що скажу. Гадаєте, ми були кращими друзями?
Після цього ми стали спорідненими душами.
Бо ми отримали те, про що мріяли.
Розумієте? Я отримав домашню їжу щодня.
Він, як індієць, відкрив свій перший бізнес. Тісон був щасливий.
Усе було ідеально.
Відтоді я обожнюю карі.
Перенесемося на декілька десятирічь до Единбургу, Шотландія.
Прогулянка з друзями.
Я обрав індійський ресторан.
Автентичний індійський. Ми йдемо туди, варто уваги.
Це дійсно гідне місце. Ми заходимо, всюди грає індійська музика.
У залі їдять індійці. Індійський кухар.
Офіціанти-індійці. Індійське вбрання на стінах.
Я задоволений: «Те, що треба. Я вдома».
Ми заходимо, сідаємо.
Щойно ми сіли, мій друг Стів
побіг за меню. Я гукнув: «Стіве».
«Не треба. Я всім замовлю».
А він відповів: «Нічого, Треворе, я замовлю собі сам, дякую».
А я такий: «Справа не в тому, Стіве».
«Мені подобається замовляти для всіх разом».
«Зрозумів? Ти не проти?»
А він такий: «Не знаю, чому це обов'язково. Я…»
«Краще я замовлю собі сам. Можна?»
А я такий: «Аж ніяк. Я проти, Стіве».
«Не можна. Второпав?»
«Бо, вірогідно, ти скажеш якусь дурню, а я буду ніяковіти
перед очима моїх індійських друзів. Ясно?»
«Отже, просто почекай хвилинку».
А він: «Що я можу сказати, що тобі буде ніяково
перед очима індійців?»
А я такий: «Не знаю та не хочу це з'ясовувати».
«Лише дозволь я все вирішу».
А він: «Ти все вирішиш?»
«Треворе, хочу, щоб ти знав, що я їм карі вже багато років».
А я такий: «Стіве, зараз невчасно. Не будемо сперечатися, добре?»
А він: «Що ти маєш на увазі? Через що ніяковіти?»
А я такий: «Тобі краще не знати, через що. Не треба».
«Чому ж ні? Бо я білий?»
А я такий: «Це ти сказав, не я. Згоден?»
«Я не хотів торкатися цього, це ти».
«Ти це згадав, то поговоримо».
Щоразу, коли я беру білих друзів в етнічний ресторан,
вони кажуть дурню, від якої я ніяковію.
Кожного разу. Постійно.
Або вони не знають, як вимовляється страва,
або просто кажуть якесь лайно.
Типу: «Можна мені це? Пападами?»
«Як називається це?»
«Можна мені це, але без прянощів?»
«Убийте себе!»
«Можна мені карі, але без прянощів?» «Убийте себе!»
Як можна просити карі без прянощів?
У цьому вся сутність карі.
Ви хочете карі без прянощів.
Ви просите в ресторані суші трохи зварити рибу?
«Не бажаєте прянощів».
«Предки мандрували, вбиваючи людей, у пошуках прянощів!»
«А вам зараз вони не потрібні?»
«Стули пельку та куштуй прянощі, Стіве».
А він такий: «Треворе, я дійсно не розумію, звідки це».
«Я не збираюся тебе ганьбити. Я розуміюся на карі».
А я такий: «Залишимо все, як є. Я зрозумів тебе».
«Я розумію це краще за тебе».
А він: «Вибач, але ти такий же індієць, як і я».
А я: «Перепрошую?»
А він: «Ти не індієць, я теж не індієць».
І я такий: «Kuch Kuch Hota Hai».
«Що це, в біса, таке?» «І я про це».
«Я не такий же індієць, як ти».
«Стули пельку. Коли підійде офіціант…» А він: «Не стулю».
А я: «Стули пельку!» А він: «Добре, замовляй».
До нас підходить офіціант,
красивий індійський чоловік у красивому етнічному одязі,
він підходить до нас.
А я знаю Стіва. Бачу, що він сумнівається в мені,
відчуваю краєм ока.
І ось тоді я вчинив як Трюдо.
Я був дещо схвильований.
Я хотів показати йому, що це мій народ.
Я не дав нічого вимовити офіціанту.
Я підскочив та сказав: «Добрий вечір».
«Я зроблю замовлення для всього столика».
«Три наана з часником, будь ласка».
«Три румалі роті».
«Також один шахі панір, один палак панір».
«А ще дайте роган джош. З ягнятини, звичайно».
«А також, будь ласка, одне курча в маслі, для моїх європеоїдних друзів».
«А також три самоси
та три мангових лассі, щоб усе запити».
«Дуже вам дякую».
Я дуже старався.
Я відчув це.
Усі відчули.
Вони щось відчули.
Бо за столом запанувала тиша.
Офіціант свердлив мене очима.
Спочатку я гадав, що він був вражений. Потім подумав, що він спантеличений.
І ось він нагинається до мене,
дивиться мені довго у вічі, та такий:
«Вибачте, пане, повторіть, будь ласка».
«Я не зрозумів, що ви сказали, у вас якийсь акцент».
І я такий: «Дідько!»
«Він шотландець!»
Я знаю, що він шотландець… Ми в Шотландії.
Шотландець. Але виглядає як індієць! Я не очікував цього.
Усе таке індійське. Індійський ресторан, усередині індійці.
Індійський одяг на стінах. Офіціант-індієць.
Борода була індійська. А мова як у Шрека.
Я цього не очікував.
І він мене не зрозумів.
Бо я видавав із себе багато Трюдо.
Не варто було мені так старатися.
Але потім я зрозумів,
що не можна зупинятися.
Бо це буде расизм.
Тепер
цей шотландський індієць дивився на мене.
Усі мовчали, а він такий:
«Якщо ви не проти, будь ласка, повторіть замовлення трохи повільніше».
«Я не зрозумів, що ви сказали».
«Хочете, щоб я повторив усе замовлення?»
«Так. Якщо ви не проти. Я готовий його прийняти».
«Знаєте, нехай кожен за цим столом замовить собі сам».
«Гадаю, мені не варто надто опікуватися ними».
«Кожен може замовити собі».
«І можемо почати з цього боку, добре?»
А Стів такий: «Я міг би замовити,
але боюся зачепити чиїсь почуття. Я…»
«Гадаю, мій друг замовить за нас. Треворе, зроби це».
«Зроби замовлення. Ти більш обізнаний ніж я».
Я такий: «Ні, Стіве, тобі варто спробувати».
«Ти сам знаєш, що бажаєш».
А він такий: «Ні, я можу сказати щось образливе».
«Я точно не хочу зачепити представника іншої культури, Треворе».
«Ти не можеш нікого зачепити. Тут помилки не рахуються».
«Ми ж усі друзі, так?»
«Якщо хтось помилиться, ми це забудемо».
«Нехай що трапиться сьогодні, ми про все забудемо».
«Зроби замовлення».
А він такий: «Ні, я так не можу. Треворе, замов за мене».
А я такий: «Ні, замов ти, Стіве». «Ні, ти, Треворе».
Я такий: «Замовляй же, йолопе».
«Замовляй!»
Офіціант такий: «Хлопці, не треба сперечатися».
«Вочевидь вашому другу незручно».
«Зробіть замовлення за нього».
«Так, мені дуже некомфортно».
«Добре, можна нам…
три румалі роті та…
три часникових наана,
один шахі панір, один палак панір,
а також один роган джош із ягнятини?»
«А також ми будемо курча в маслі…»
«Для ваших європеоїдних друзів?»
«Для всіх».
«Усі можуть спробувати різне карі. Воно не завжди гостре».
«Це не має значення, аби ви приєдналися».
«Невірних шляхів немає».
«Ти все розумієш, Треворе».
«Авжеж, я такий».
«А також можна нам…»
«Може, відповісте?»
«Ні, вони передзвонять».
А він такий: «Це незручно. Відповідайте, я почекаю».
«Добре».
«Слухаю».
«Так, це Тревор. Чим можу допомогти?»
«Так, ні, той самий Тревор. Ближче до справи».
«Я не можу зараз говорити. Можна…»
«Кажи, що тобі треба. Я не можу довго розмовляти».
«Ні, з голосом усе в порядку. Кажи, як тобі допомогти…»
«Ні, все гаразд. Ні, мене не викрали. Ні».
«Ні, мене не викрали. Все чудово».
«Це не таємно повідомлення. Кажи, що тобі треба».
«Ні, поговоримо про це пізніше».
«Ні, іноді я так говорю. Не турбуйся».
«Просто… Ні, я знаю, як говорю».
«Я знаю свій голос».
«Я все життя такий самий».
«Добре. Поговоримо пізніше».
«Добре, люблю тебе, матусю. Бувай».
Найбільш незручна їжа, яка в мене була в житті.
Я майже нічого не з'їв.
Просто сидів та розмірковував про життя.
Ми нарешті зібралися піти.
Стів скалився від вуха до вуха.
Вони пішли першими,
а коли я залишав ресторан, офіціант помахав нам.
Такий собі: «Приємного та чудового вечора всім!»
А ми помахали йому. І він такий: «Вибачте, не йдіть, агов».
«Ви Тревор Ноа?»
«Той комедіант?»
А я такий: «Так, а що?»
А він такий: «Усе гаразд, лише…
Я тебе підловив, Треворе!»
«Я тебе підловив, Треворе!»
А я такий: «Чекай-но, що?»
«Ти що, індієць?» А він такий: «Авжеж, індієць!»
«Авжеж, я індієць! Це ж індійський ресторан!»
«А я тебе підловив, так?»
Я такий: «Я не розумію». А він: «Не розумієш?»
«Ти зайшов. Я кажу: "О, Тревор Ноа прийшов"».
«Ти почав говорити з акцентом. Я подумав: "Теж зроблю акцент"».
«Ти говорив з акцентом. Потім я говорив з акцентом».
«Ми обидва говорили з акцентом. Ти жартував, я жартував».
«Тобі сподобався жарт?» А я такий: «Ні, не сподобався!»
«Я вже хотів кинути цим займатися! Бачиш, як мене дістало?»
А він такий: «Це було неймовірно. Ти так спітнів, і не від карі, еге ж?»
«Це було так смішно, Треворе!»
А я: «Не смішно. Друзі кепкували з мене».
А він: «Знаю». А я: «Мені було страшно. Навіщо це робити?»
А він: «Бо, Треворе, мене бавить біль та страждання інших».
«Це зветься schadenfreude».
Агов, Торонто!
Ви просто неймовірні. Дуже дякую, що завітали!
Я вас люблю! Приємного вечора!
Дуже вас люблю. Всім приємного вечора.
Переклад субтитрів: Роман Нікулін