Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Медеє! Ти не повіриш. -Авжеж.
Ти не повіриш.
-Глянь, що Браун робить. -Що він робить?
Збирається спалити весь клятий район.
Іди й скажи йому, що це забагато рідини для розпалювання.
Та що з Брауном?
Я туди не піду.
Улаштує пожежу з хімікатів. Гадаєш, я хочу в її епіцентр?
Уже був у ній у 1972-му на нафтовій установці.
Яєчка мені підсмажило.
Джо, якщо він спалить будинок, де ти житимеш?
Під тією великою спідницею з іншими нікчемами.
Не розумію, чому пустила тебе у свій дім.
Бо тобі не по кишені жити тут самій.
Знаєш, що я могла б зробити?
Зачинила б тебе в скрині на горищі тліти, а сама б отримувала твою пенсію,
доки білі не второпали б, де ти подівся.
Твоя правда. Сходжу.
Вимітайся звідси.
І роби в моєму домі те, що я кажу.
А я мушу тут куховарити, ніби якась годувальниця абощо.
-Брауне! -Що?
-Що ти в біса робиш? -Вогонь розводжу.
Хочу зробити велике барбекю на честь випускного мого правнука.
Щоб підкоптити реберця, треба розпалити великий вогонь.
Та ти ж прикінчиш себе.
Та ні, Джо. Якщо робити…
Так роблять божественне м’ясо. Ти колись готував таке?
Треба вогонь, як у розжареній печі.
Ось як треба.
Брауне, ти готуєшся до…
Не зіпсуй мені взуття.
І пальне зверху. З глузду з’їхав.
Так це робиться. Якщо не допомагаєш, іди в будинок.
Добре. Чудово. Я допоможу.
-Є сірники? -Так, ось сірники.
-Дякую. -І ще.
-Що? -Помолися.
-Гаразд. -Не підпалюй, поки не зайду.
-Добре. -Тримай.
-Дай сюди. -Гаразд.
Так готують м’ясо. Дим має бути вологим.
Пальчики оближеш, Джо.
-Мейбл! -Гаразд, ще трохи.
Хочу дещо спитати.
Ти хочеш реберця, свинину й квасолю —
купу всього на грилі для вечірки на честь випускного.
Та чи буде місце для підсмаженого чувачка?
Якого?
Він збирається…
Біса?
Що я тобі казав? Він палає. Оце так.
Він палає. О чорт.
Якого біса? Агов, друже.
Цей вилупок і справді палає.
Палає.
Якого дідька?
-Чорт. -Я горю!
Стривай. Іду.
Зараз його загашу.
ПРИВІТУЛІ
Якого біса?
Казав не лити на полум’я рідину для розпалювання.
-Брауне? Чорт забирай. Брауне? -Візьми води! Допоможи мені!
Дідько.
-Допоможи, я палаю! -Ти спалиш мені дерево.
Хвилюєшся за дерево?
Загасіть мене хтось! Джо!
-Спіймай його. -Лови.
Я із сигаретою.
Постав підніжку.
Це я можу.
Допоможіть!
Джо!
Допоможіть.
Купиш мені інше дерево.
І не надійся на дерево. Я тут палаю.
Сподіваюся, рубців не залишиться.
Тільки-но посадила.
-Трясця! Треба за воду заплатити. -Допоможи!
Стули пельку.
Чорт! Допоможіть!
Підніми його.
Уявляєш, ми випускники?
Так, уявляю. Ми добряче попрацювали.
-Ти впорався. -Ти теж.
Я теж. Але ти виголошуєш промову.
Саме так.
Їдьмо до твоєї прабабусі. Ну ж бо.
Що за поспіх? Слухай, ми…
Вечеря не почнеться раніше за сьому. Доїдемо, усе буде чудово.
Не знаю, що за поспіх, але розумію, чому ти зволікаєш.
Не хочеш їм казати.
Так, не хочу.
Не хочу тиснути, але надворі 2022 рік.
Випуск за два дні. Скажи їм.
Знаю, друже. Просто…
Моя родина інша, розумієш?
Глянь на мою.
Батько з Вест-Індії, мати з Ірландії,
а ріс я в Нідерландах, поки тато не помер.
А оскільки мама померла ще раніше, поїхав в Ірландію до двоюрідної бабці,
а потім сюди, в університет для темношкірих.
Це в кого ще суперечлива родина?
-Так. -І перемагає Даві.
Ти переміг. Твоя правда.
-Дякую. -З нетерпінням чекаю на зустріч.
Не поспішаймо із цим.
Я можу дивитися в очі своїй родині, а ти своїй двоюрідній бабці — ні?
-Чи я щось… -Ні, це зовсім інше.
-Гаразд. -Твоя мама без упереджень, вона це прийме.
-Так, але не мій батько. -До біса твого батька.
Даві, чому ти так ненавидиш мого батька?
Питаєш? Після того, що він зробив вам із мамою?
Бачиш? Тому я тобі більше нічого не кажу.
Ти не забуваєш.
Слухай, він прийде сьогодні ввечері.
Прошу, що б ти не робив, не сварися з ним.
Гаразд? Добре?
-Сьогодні спекотно. -Знаю, Коро. Було ще спекотніше.
-Ще спекотніше? -Не повіриш, що сталося, Коро.
Браун ледь не зробив із нас курчат-гриль. Лайно.
-Дядьку Джо. -Що? Чорт.
Коро, я не хочу в пекло.
Чорт забирай, не хочу.
Я розводив вогонь, щоб підсмажити своїх фірмових курчат,
аж він перекинувся на мене.
-Що? -Тепер мені шкода курчат.
-Курчат? Ви про що? -Так шкода.
Підпалив самого себе.
Він стане нігером, який не їсть курятини.
-Так, але… -Полив пальним.
-Що? -Вилив усе на гриль.
Хотів зробити великий вогонь, Джо.
-Постривайте… -Натомість підпалив свій великий зад.
Усе гаразд?
Так. Дякую, що запитала.
Я в порядку, але коліно турбує. Треба піти до лікаря.
Дядьку, я в пана Брауна питаю. Ви в нормі?
Коро, так. Тобто і так, і ні. Я не в порядку.
Ніби в пеклі побував.
-Побували… -Так, у пеклі. Там була Медея.
І я сказав: «Тут мені точно не місце».
На.
Тепер ти принесла йому води.
-Джо, замовкни. -Так. Я вже спопелився.
-Коро, як справи? -Привіт. Можеш взяти пакет?
Гарна зелена сукня. Нічого я не візьму. А сукня гарна.
Медеє, візьми пакет.
Я схожа на носильника?
На мою думку, на двох чи трьох носильників.
-На великого носильника. -Може…
Як кінська сила.
Ще хоч слово. Замовкни, поки живий.
Мовчи, поки свої горішки не втратив. Лускунчик із ними впорається.
-Господи. -Джо.
Я з’їздила в крамницю за всім необхідним.
Могла б і взяти. Довелося їхати через місто.
Знаю, що довелося.
Коли йду в магазин, щось чи спалюють, чи забивають дошками. Самі протести.
Не розумію, як вони ще не спалили весь район.
Не треба крамниць.
Треба спалити все в цьому районі дощенту.
Джо, який сенс спалювати свій район, бо ти чимось засмучений?
Який сенс у тому, що поліція робить із темношкірими?
-Спалити дощенту. -Я його вдарю.
Добре, що не спалили церкву, бо вона в тому ж кварталі.
Це точно. Хвала богу, що не згоріла церква.
-Алілулі. -Так.
-Алілулі, вона не згоріла. -Так.
Рада, що ти на боці церкви.
-Так. -Чудово.
Начхати мені на церкву, мила.
-Що? -Поряд улюблена винна крамниця.
Тебе більше хвилює винна крамниця, аніж церква? Це погано.
Нічого поганого. Ти не розумієш.
Ісус, Цар царів, Бог всемогутній, може перетворити воду на вино.
-Так і є. -Так.
А я йду за ним у крамницю. Чого ж Його не прославляти?
Що? Зав’язуй уже із цими дурницями. Треба готувати вечерю.
Та нічого.
Увечері підемо в «Червоний омар», а завтра буде барбекю.
Обожнюю «Червоний омар». Завжди ходимо туди з Бі.
Бі? Що за Бі?
Не варто хвилюватися.
Дай пакет. Ходімо.
На мене чи на Мейбл жуки летять?
Може, припините? Ідіть і принесіть речі з машини.
-Несіть речі з машини. -Гарна ідея.
Ходімо. Треба починати.
-Гаразд. -Добре.
Хутчіше. Несіть речі…
Пане Брауне, що з одягом позаду?
Усю дупу видно.
Так ось звідки вітерець.
Мабуть, прогорів. Ти щось там бачиш?
Я там усе бачу!
Ти щось там бачиш?
Так. Вам треба прикритися.
У вас там усе у волоссі. Треба його збрити.
-Бачиш? -Ззаду схожі на бабуїна.
-Бачиш? -Боже милий.
Так, бачу. Вигляд жахливий.
Не знаю, звідки в неї стільці в машині.
-У церкві… -Візьми їжу.
Візьму пакети.
Віднеси на подвір’я.
Гаразд. Джо, чому не сказав, що в мене всю дупу видно?
Не хотів дивитися на твою огидну мадам…
Ага. Між іншим, було в мене кілька мадам.
Чого ти все нахиляєшся…
Намагаюся дістати речі.
Ти хочеш, щоб мене знудило. Мене зараз знудить.
Візьми стільці й постав їх.
Сам совай. Не можу дивитися.
-Але ти не… -Тихо.
-Що? -Тихо.
-Пахне каджунами. Що готуєте? -Вітаю.
Привіт, крихітко. Як справи?
Привіт, мала. Мене звати Джо. Я Козеріг.
-Я пан Браун, і я… -Засранець.
-Лев. -Він Лев.
Як справи, пане Брауне й пане Джо?
Ти знаєш моє ім’я?
Звісно.
Так, це Сильвія.
Точно, люба, вибач. Пам’ятаю, фестиваль «Коачелла» чи…
-Ні. -А, ні. Супербоул?
Матч усіх зірок.
-А ти сексуальна. Як тебе звати? -Мене вже нудить.
-Джо. -Хотів би я…
Бути дзеркалом,
щоб бачити себе всередині тебе.
-Серйозно? -А я б хотіла, щоб ви припинили.
-Джо? -Що?
-Це твоя двоюрідна онука. -Що таке?
Твоя рідня.
«Двоюрідна онука»? Хто це така?
Я з Алабами. Після доньки всі інші не рахуються.
Завалиш кузину — ти крутий.
-Господи. -Джо, це абсурд.
-Ідіть у будинок. -Не хочу слухати про інцест.
-Побачимося. -І я радий зустрічі.
Заходь уже. Заходь всередину.
Дідько, глянь, іде як…
Чорт, Брауне! Трясця.
От лайно.
-Що? -Лайно.
-Привіт! -Привіт. Та ви гляньте на неї.
Дивися. Привіт, мила. Як справи?
-Привіт, мамо! -Привіт.
Сідай, Сильвіє.
-Сідай. -Дякую.
Гарний вигляд. В обох гарний вигляд.
-Дякую. -Разом приїхали?
Так. Я сказала, що все гаразд, але вона наполягла, що забере мене.
Щоб ти не їхала сама в тій старій машині.
-Як мило. -Дякую.
-Мило. -Усе для тебе.
Немає нічого кращого за добру подружку, яка подбає про тебе.
-Мило. -Дякую, що дозволили лишитися.
Ми тобі раді, мила.
Можеш приїжджати, коли захочеш, удень і вночі.
Тільки якщо ненадовго. Ти ж поїдеш після випускного?
-Так. -Добре. Одразу після, так?
-Після закінчення всі додому. -Медеє!
Еллі тут?
Вона телефонувала й сказала, що в дорозі,
але вона тільки виїжджає з роботи.
Хвилююся за сестру: вона коп, а таке коїться.
Я теж, люба. Хвилююся за неї.
Знаєш, що мене хвилює?
-Що вона сюди приїде. -Чому?
З усіма моїми ордерами я хвилююся, коли її бачу.
Буду така: «Мила, приїжджай. Хочу обійняти, але не обшукуй мене».
Знаю, вона твоя доня, але Господи помилуй, Коро.
Вона піклується про тебе.
Ні, у мене забагато ордерів.
Добре, що Сильвія адвокатеса.
-Може допомогти. -Так.
Браун хотів допомогти, і дійшло до суду.
Вони сказали, що я мушу сплатити цей… як його…
Штраф! Сплатити штраф.
Сплатити штраф, аби отримати права, щоб мати страховку?
Після покупки машини?
Не збираюся я платити штраф.
Ні. Ми не платимо жодних штрафів.
Хай спершу мене спіймають.
Ти стаєш надто старою для цього.
Іноді в житті треба робити щось захопливе. Божевільне.
Не хочу померти старою. А так я молода.
-Тікаю від поліції. -Що?
-Так. -Ось у чому секрет?
Так.
Зміцнює серце.
-Не слухай її. -Будеш завжди такою.
-Ти неправильно вчила. -Не слухай.
-Мені треба ордери й кросівки. -Саме так.
Ні. Я телефонувала Тіму, і він сказав, що теж уже їде.
Так, мій онучок.
Моя дитина завершує навчання. Можете в це повірити?
Поки він тут, хоче повідомити про щось родині, тож…
-Як думаєш, про що? -Гадки не маю, але…
Це точно буде гарна новина. Тім — гарний хлопчина.
-Мамця добре попрацювала. -Ти молодець.
І тато не завадив.
І не згадуй його.
До речі, як ти після розлучення?
Боже, помилуй.
Ми знаємо, як погано було.
-Усе гаразд. -Добре.
-Упевнена? -Справді добре.
Ні. Після розлучення в тебе був жахливий вигляд.
-Медеє! -Що? У неї був поганий вигляд.
Так, усе було погано.
Усе добре. Справді.
Мене представляла Сильвія. Не знаю, що було б зі мною без неї.
Шкода, що не вийшло вибити більше, але…
А я тобі казала, що вона не допоможе.
Ти про що?
Як вона допомогла, якщо дійшло до суду?
У суді тобі кажуть, що робити.
Як суддя може вирішувати, що тобі робити, а що — ні.
Ні, жодних суддів. Не піду до судді.
Треба було прийти до мене. Мала б половину всього.
Половину дивана… Спитай будь-кого.
У 2004-му я взяла бензопилку на справу.
-Можеш будь-кого спитати. -Так.
Є законний спосіб і спосіб Медеї.
Саме так.
Це вже точно.
Не наслідуй її. Не треба.
Вибач. Але здається, що розлучення тебе не збентежило.
-Щаслива за тебе. -Аніскілечки.
-Правильно. І вигляд маєш гарний. -Ні.
-Справді гарний. -Ні.
-Чому? -Вигляд гарний, але щось…
Що?
Коли хтось після розлучення пережив погані, важкі часи,
а потім має такий гарний вигляд, є ще щось.
Намагаючись пережити, розставляє ноги перед чоловіком.
Медеє!
Коро, кажу, що хочу.
Усі ті гроші, які я витратила на університет її хлопчика.
«Усі ті гроші?»
Так, я витратила…
Що? Скільки там було? Треба все скласти.
-Так, склади. -37 доларів 95 центів.
Стільки я дала на навчання хлопця.
Чим допомогли 37 $?
Важливо не звідки, а як ти їх отримала.
-Зрозуміло. -Ну ж бо.
Треба підготувати дещо на завтра.
Ти сиди тут. Ти дуже красива. Підготуйте томати.
-Я вже їх ріжу. -Допоможи матері.
Іди готуй.
-Ти маєш рацію. -Я наріжу помідори.
-Привіт. -Привіт.
Привіт!
-Привіт, любий. -Привіт, мамо.
Тіме. Привіт, Даві.
-Гляньте на них. -Як справи?
-Привіт. -Така рада тебе бачити.
Моя дитина.
-Рада бачити! -Ходи.
-Як справи? -Вітаю.
-Привіт. -Привіт, мамо.
Такі гарні.
Моя дитинка. Випускник.
Хай зроблять фото. Знімай.
-Чорт забирай. -Чудово.
-Відмінник. -Так!
Привіт. Сильвіє, я така рада, що ти тут.
Дякую за все, що ти для неї зробила.
Може, годі?
Ви не маєте мені весь час дякувати.
А я буду.
Тіме, я так тобою пишаюся.
Скільки грошей витратили на твоє навчання.
-Сподіваюся, ти чогось досягнеш. Чуєш? -Так. Досягну. Обіцяю.
Сподіваюся.
Я тобі вірю.
Пам’ятаєте Даві?
-«Даві»? Він Даві? -Так.
А я називала його Дейві. Перепрошую.
-Радий зустрічі, пані Лоро. -Я теж рада.
Маю запитання.
-Що… -Що всі ці чорні роблять у будинку?
-Когось убили? -Ні…
Тоді йдіть додому.
Дядьку Джо, що ви таке кажете? Усе зробили надворі?
Зробив усе, що міг. Більше не міг дивитися на зад Брауна.
Відправив додому.
Браун пішов додому змити сажу з дупи.
-Гадаю, то була сажа. -Не певна, що то була сажа.
Не просто так його прізвище означає «коричневий».
Боже мій. Господи.
Вітаю, дядьку Джо.
Ти не можеш приходити сюди в цій формі.
Моя донечка може носити форму, якщо хоче.
Вона в поліції. Я так тобою пишаюся, люба.
Дякую, мамо.
Будь ласка, мила.
Усі доїжджають до кінця цієї клятої вулиці,
а потім розвертаються через тебе.
Так тут заведено. Задкують, щойно побачать авто поліції.
Зносять ліхтарні стовпи, щоб утекти. Я це точно знаю.
Іди зніми форму й прибери поліційну машину,
поки ніхто нікого не вбив у цьому районі.
-Забирайся. -Нікуди я не піду, дядьку Джо.
Якщо мій постачальник не зможе привезти травку, матимеш проблеми.
Фредді приїде? Скажи, хай везе мені чотири…
Потім скажу.
Мусиш переставити машину.
Знаєте, а я можу вас заарештувати.
-Іди в сраку, я протестуватиму. -Проти чого?
Проти порушення моїх громадянських прав, 6 січня біля Капітолія США.
-Що я можу курити травку, якщо хороша. -Що?
-Скажіть продавцю, хай прийде до мене. -І?
-Приведіть. -Не погрожуй моєму постачальнику.
-Покажу вам… -Погрози моєму постачальнику.
Дядьку Джо, ви не праві. Травка тут незаконна.
У мене є підписка.
Думаю, ви про припис? Так?
-Так. -А це хто такий у біса?
Це ж Тім.
Його випускний ми святкуємо.
Не виправляй його. Він тупий.
Знаю, що кажу. Не треба мене виправляти зі своєю освітою.
Я знаю, що кажу. У мене підписка.
Диплом із відзнакою.
Засунь його в сраку й вали, поки не викинув тебе.
Дядьку Джо, та що з вами?
А тепер забери ту кляту машину.
Не буду.
І скажіть постачальнику прийти до мене.
Знаєш, що зроблю?
Піду порахую свої косячки.
Якщо не вистачить через твою форму,
у тебе будуть проблеми.
-Я перевдягнуся. -Так.
-Поки нікого не заарештувала. -Мені так шкода.
Це був мій дядько Джо.
Дивися. Дядьку Джо?
Як справи?
Таке. Яйка не працюють, хоча й намагаються.
Іноді розродяться, то є діло.
Це мене не цікавить.
Навіщо питав, якщо тебе не цікавить?
Ваша правда.
Це мій друг Даві.
-Вітаю, сер. -Прибери руку. Ти ж чув про COVID-1920.
Намагався тобі сказати.
Чому ти так смішно говориш?
Я з Європи.
Ти з Європи? Тому в тебе такі тісні штани?
Що? Синку, я бачу обрис твого члена.
-Таке носить наше покоління. -Таке носить ваше покоління. Ясно.
Ваше покоління товче яйця в яєчний порошок.
От у нас колись були сталеві яйця.
А тепер в усіх порошок. Яєць немає.
В усіх прокинулась позиція. Ідіть спати.
Добре. Може, лишите мого співмешканця в спокої?
Ти… Це твій співмешканець?
-Так. -Живемо в одній кімнаті в кампусі.
Твій дядько Пічез теж жив у кемпері.
Близько 40 років ділив кімнату з іншим хлопом у кемпері.
Любив тісні штанці. Теж було видно обрис члена.
Джо, дай дітям спокій.
А ви віднесіть валізи нагору. І не балакайте із цим дурнем.
Ідіть нагору. Несіть валізу.
-Добре. -Несіть.
І не забийтеся там.
Нігтя не зламайте.
Не перетисніть члени.
Що з ними не так?
Вітаннячка!
Ця вже Бам.
Так. Привіт усім.
-Привіт! Рада вас бачити. -Вітаю.
Я теж рада. Хочу присісти. Усе болить.
-Сідайте тут. -Дякуємо, що прийшли, тітонько Бам.
Дякую, що запросили. Ми будемо на вулиці?
-Тоді я сяду тут. -Ага, тримайся.
Так!
Знала, що вона буде тут. Привіт.
-Красуня. Досі красива. -Привіт, тітко Бам. Так.
І досі розпусна.
-Гарно тобі пасує. -Дякую.
Ви всі гарні.
-Навіть твоя мама була гарною. -Так, але вона була шльондрою.
-Так, була. -Просто до відома. Не моя справа.
Хтось запросив чоловіка.
-Новий чоловік, з яким зустрічаєшся? -Ні. Він надто новий.
Я не про себе.
Я кажу про Лору.
Ти з кимось зустрічаєшся?
Ні, вона говорить про Ричарда.
Що?! Медеє, заспокойся.
Ти повернулася до нього?
Звісно ж ні.
-Але він батько Тіма. -Це правда.
Тім хотів, щоб він був. Я погодилася.
Дорогенька, а хтось мене спитав?
-Це мій дім. Дозволиш йому прийти сюди? -Медеє!
Він лишив тебе без грошей, без нічого. Я маю дбати про тебе.
Дала 37 доларів на навчання сина.
А ти дозволиш йому прийти?
-Медеє… -Хай тримається далі від мене.
Тримайте його зад подалі від мене.
-Це моє останнє слово. -Вибачте.
О так.
Думала, що ви втомилися.
Замовкни.
-Тіме? -Га?
Тож, хто це тут такий, Тіме?
Я б таким перекусила.
-Бам. -Тітонько Бам.
Відчепіться. Я люблю красивих і молодих.
-Вітаю, я Даві. -Ти Да…
І він француз.
-Що? -Даві.
Я ірландець і нідерландець.
Професоре Голландцю, ти можеш стати моїм талісманом.
А я — повією з вулиці червоних ліхтарів.
Хто лишив ворота відчиненими?
Джо!
Найбанальніше лайно, яке я чув. Думав, що я банальний.
Краще стережіться її. Вона…
Байдуже. Вам нема чого боятися.
Не зважайте.
-Дядьку Джо. -Гаразд, продовжуймо.
Зачиняйте двері. Усе треба робити самому.
Виходячи з будинку, зачиняйте двері.
Стули пельку. Ти не оплачуєш рахунки.
Не стійте тут.
-Нам треба підготуватися до вечері. Добре? -Так.
Гаразд, до зустрічі.
Бам, куди ви?
Іду туди за своїм майбутнім.
Що ж.
-«За майбутнім?» -Хай іде. Вона під кайфом.
-У мене немає на вас часу. -Що?!
Якого біса ви на мене витріщаєтеся?
Тіме?
-Хто це? -Тіме?
-Господи. -Тітонько?
-Привіт. -Привіт, Тіме.
Вітаю, любий. Це тобі.
Дякую.
Там немає грошей.
Відкрив так, наче очікував там побачити гроші.
Був готовий до цього.
Якби могла,
я б згорнулася там сама, як твій подарунок.
Та ти в пікап не могла протиснутися.
Треба було в батька спитати, як я вмію згортатися.
О так. Він не знав. Мій тато був сутенером.
Чого це ти очима граєш і волосся поправляєш?
Бам, тобі тут нічого не перепаде.
Я вимикаю тобі мікрофон. Тихіше.
Цить, ненависнику.
Хлопці, як гадаєте, я тут поміщуся?
-Думаю, так. -Хочу на це подивитися.
Може, і вийде. Покладу сюди.
Добре.
-Дивіться. -Так.
Усілася.
Протиснулася, як треба, так?
Легше яблуку пройти крізь вушко голки.
Слухайте, не сидіть отак. Розсуньте ноги.
Розсуньте, розведіть. Провітріть усе.
Побільше повітря.
Якого біса?
Якби я була лише на п’ять років старшою…
Про що ти торочиш?
Тоді я почну отримувати подвійне соцзабезпечення.
Га?
За часи, коли я працювала на пошті,
облизуючи марки.
Чорт забирай.
А потім у крамниці я працювала ротом — надувала кульки.
Знаєте, я лизала й працювала ротом,
працювала ротом і лизала,
протягом десяти років.
-Добре на цьому знаюся. -Гаразд.
І чого це я починаю збуджуватися?
Треба піти розіслати листи.
Добре.
Хочеш, я збережу купу твого часу?
Вони живуть
в одній квартирі.
То ви сусіди?
-Так. -То вони ж просто сусіди.
-Бам. -Що?
Пам’ятаєш, як Пічез і Гарольд
жили в одній квартирі протягом 40 років?
Пам’ятаєш, що я тобі сказав? Ти хотіла тоді купити машину «Жук».
Так.
А я сказав: «Не бери, бо двигун позаду.
Звідти вся сила».
З її сраки.
-Отак. -Гаразд.
-Що ж… -Ага.
-Піду я на «заднє» подвір’я. -Ага.
-Так. Туди я піду. -Дякую за листівку.
-Добре. -Ми в курсі.
-Джо. -Що?
Щасти.
Мені нічого їм сказати.
Чого витріщаєтеся?
-Просто… -Так.
-Гаразд. -Добре.
Чудово.
Я навчу вас життєвого уроку.
Уранці
зійде сонце.
Якщо ж ні,
ти помер.
Ось так. Оце й усе. Лайно.
-Отака в мене родина. -Так.
Заради бога, мамо, не ганьби нас.
-Я? -Я серйозно.
Не буду.
Постукай у двері.
Вибач.
Ваканда назавжди.
-За кого вона себе має? -Точно.
-Вітаю. -Привіт.
Я Каті Браун. А це моя мама, Аґнес.
-Вітаю. -Усім привіт.
Заждіть хвилинку. Куди це ви зібралися?
-Якого біса? -Щойно зайшли. Я не знаю.
Як справи?
Кого ти впустила в мій дім? Якого біса?
Ви з переписом?
Ні.
«Переписом?»
А ви велика жінка.
-Що? -Мамо!
Нічого такого. Вона велика жінка. Я маю на увазі…
А нагорі розріджене повітря?
Дідько, хто це така? Хтось скаже, хто це така?
Чим можемо допомогти?
Зробили сюрприз…
-Даві! -Кузино Каті.
Тітко Аґнес.
Що ви тут робите?
Приїхали на твій випускний.
Звісно. Змушені були. Заради твого діда.
Чудово. Який сюрприз.
Сюрприз.
Чудово. Це…
Я не хотіла впустити й зламати їй кістки.
Я в нормі.
-Медеє. -Що? Вона важкенька. Чорт.
-Як ви дізналися, що я тут? -Ось чому я тебе розпитувала.
Справді? Нічого не запідозрив?
-І ми прилетіли аж із Дубліну. -Що вона каже?
В автолітаку.
-Авжеж. -«Автолітак»?
-Який автолітак? -Не знаю.
А ти, мабуть, Тім.
-Так. -Привіт.
-Дуже радий. -Даві багато розповідав про тебе.
-А мені — про вас. -Саме так. А це його родина.
Як справи?
Чого це ви, наче непопрасовані майтки?
Що? Я чудово знаю, що вона сказала, Джо.
Я її чула. Що вона сказала?
-Та зажди хвилинку. -Що? Що ти в біса сказала?
Назвала нас маврами.
Я щось не те сказала?
Ти що, не розумієш, що сказала щось не так?
Так, ти сказала щось не те, курва!
Вона сказала «майтки».
-Я чув, як вона нас назвала. -Ні.
-Вона не це сказала. -Я чув те, що я чув.
Вона сказала «непопрасовані маври».
-Ні. «Майтки». -Так.
Припини називати нас маврами, нігере!
Стривайте, вона про майтки. Це труси.
Так. Я сказала «майтки».
Оце ось майтки.
І вона засвітила ними.
Я майже трохи збудився.
Що там було?
Майтки.
Вона не голиться.
Там чорнісінько. Усе чорне. Як поганий чорний коп.
Не встигла привестися до ладу.
Справді схожі на дірявий матрац. Вибачте.
Кажи нормально. Кажи «трусики».
Там не трусики.
-Величезні панталони. -Як я і казала.
Слухайте, це просто мовний бар’єр.
Через цей бар’єр тебе ледь не поховали в кар’єр.
-Краще не кажи більше такого. -Та я…
-Не буде. Так, мамо? -Їй же краще, Каті.
-Чи як там тебе звуть. -Не буду. Вибач.
Тепер усе з’ясувалося.
З’ясувалося, Коро?
Справді все з’ясувалося?
З’ясувалося, Медеє. З’ясувалося, дядьку Джо.
Сталася помилка.
Мене все одно ображає,
що мене назвали мавром у будинку, повному нігерів.
Усе гаразд.
Ми збиралися відвезти хлопців на вечерю в «Червоний омар».
-Будемо раді, якщо теж підете. -Коро, стривай.
Тепер ти хочеш, щоб я сів за стіл із білими з Європеї?
А ще я мушу сидіти з поліціянткою з лягавих?
Зачекайте одну чортову хвилину.
Ні.
-Вона сказала «чорну». -Перепрошую.
Чому вона сказала «чорну»?
Ми приїхали відсвяткувати випуск нашого племінника.
Завтра стане гордим хлопцем.
Тепер «Горді хлопці».
-Вона назвала його «Гордим хлопцем». -Ні, чорт забирай!
-Спокійно. Ваш тиск. -Хочу піти звідси.
Я стану символом — одягну всі свої чорні лахи.
Одягну весь свій чорний сраний одяг.
Можемо зупинитися в готелі.
Ні. Медеє?
-Що? Гаразд. Добре. -Вони кажуть…
Ви подолали весь цей шлях з…
Ірану. Заходьте й перепочиньте.
З Ірландії.
Вона виправлятиме мої слова?
Я знаю, що сказала. Іран.
Сказала те саме, що й ти. Ти не знаєш, звідки ти?
-Поїдете з нами? -Авжеж.
-Чудово. Супер. Їдьмо. -Виправ бодай ще раз. Усе так — «Іран».
-До зустрічі там. -Добре.
-Я вперед із дробовиком! -Поїдете зі мною, тітко Бам.
Чому я наче їду на останню вечерю?
Уже йду.
ЧЕРВОНИЙ ОМАР
Що? Аґнес?
Так. Аґнес Браун.
Та годі!
І я Браун. «Коричневий».
-Справді? -Так.
Та ні, скоріше чорненький.
Мамо, він пан Браун.
Так, звісно.
Може, ми родичі.
Та годі тобі!
Поглянь на себе. З таким-то виглядом.
Схоже, твоя тітка Аґнес і пан Браун добре поладнали.
Схоже на те.
Рада, що ви знайшли спільну мову.
Так, Коро. Я розмовляю всіма мовами.
Говорю пивною, кавовою, івритом.
Усіма ними володію, Коро.
Вона говорить англійською.
Чесно, не розумію половини з її слів.
Дивлюся на неї і сміюся. Каже, чого я не знаю. Дивися, Коро.
Ні фіґа не розумію.
Знаю.
Але це ж англійська?
Так, але треба дуже уважно прислухатися.
Так і роблю. Мої вуха так швидко не чують.
-Коро, у мене цукор падає. -Пошукаю…
У мене іноді падає цукор, коли я радію чи стурбований чимось.
Дайте мені сумочку Медеї. Я пошукаю в неї цукор.
-Зазвичай… -Я тобі її не давала.
Дали. Пошукаю якісь цукерки.
Дай мені щось, Коро. Зараз знепритомнію. Уже падаю.
-Ось, візьміть. Швидше. -Добре, давай.
-Поки не повернулася з убиральні. -Хутко.
Гаразд. О так.
-Візьміть шоколадну. -Перед вечерею?
Так. Допоможе відкрити… чакри.
Ні, я не займаюся йогою.
-Він хотів сказати «відкрити смаки». -Так.
Мені треба словник.
Ні. Зі словами в тебе все гаразд. З’їж її.
Їж правильно. Жуй.
-Покваптеся. -Дякую.
Так. Коро, а ця хрумка.
Подобається?
-А що всередині? -Га?
Усередині. Що це?
Горішки.
-Подобаються горішки? -Ще не знаю.
-Досить. -Що він сказав?
Не знаю. Щось про свої «горішки».
Вони їдять шоколад перед вечерею.
Хочеш?
Ні, зіпсую фігуру.
Знаєш, Каті. Запізно про це думати.
Господи.
Така довга черга в туалет.
Привіт. Гляньте, скільки людей. Як у вас справи?
Боже.
Ці довгі черги в туалет.
-Усе добре пройшло? -Як і завжди, Коро. Дідько.
Давно вже тут не їла.
Пам’ятаєте, я працювала в «Полі». Приходила сюди.
Я колись грала в регбі. Ти теж грала?
Ні, мила, ні з ким я не «рекбілася». Я лише…
Темношкірий напівзахисник.
Зараз пограюся в «Проштрикни темношкірого виродка».
Бодай слово ще скажеш.
Ні. Я працювала в стриптиз-клубі під назвою «Поле».
Так. Авжеж.
Я тоді не купалася в грошах, але якийсь дріб’язок мала.
Мені кидали не долари, а стоси з п’ятаків.
Кидали в мене четвертаками. Було боляче, але я мала гроші.
Рахунки оплачувала.
Медеє, ти хотіла прийти сюди на гарну вечерю,
а натомість теревениш про стриптиз.
-Хвойди теж їдять. -Що?
У «Червоному омарі» повно хвойд. Не віриш? Я тобі доведу.
-Хлопець без гроша не отримає пуцьки -Так йому і треба!
Повно хвойд. Тут самі хвойди.
Ти їх чула. Яка відповідь. Вони як Карді Бі.
Ми в гарному ресторані. Не роби так, Медеє.
Нічого. Тітка ж не мале курча.
О ні. Бачила дещо в цьому житті.
-Груповий секс? -На велосипеді без сідла.
Не може бути!
Вона не курча, а ціла ворона.
Агов, Джо.
ЖИТТЯ ТЕМНОШКІРИХ ВАЖЛИВІ
Я не те, що ви бачите.
Я символ.
Якщо я мушу тут бути й сидіти за одним столом
з копом
і тією, хто називає нас маврами,
тоді я прийду як символ руху «Життя темношкірих важливі».
Ми протестуватимемо.
Спалимо все геть-чисто.
Справді?
Краще добре поїж,
бо знаєш, що буде?
Ти невдовзі втратиш роботу.
Ти невдовзі, ти невдовзі. Ремікс
-Почалося, дядьку Джо. -Ти невдовзі втратиш роботу
-І ви з ним? -Джо, так круто.
Скоротіть витрати —
позбудьтеся поліції.
Якщо скоротити витрати на поліцію,
цьому зрадіють злочинці.
Тому й злочинність погіршилася.
Подумайте.
Я не все знаю, але треба розпочати діалог,
бо криками й воланням тут не зарадиш. Ніхто нікого не чує.
Кожен долар моїх податків…
Джо, можна поцікавитися: коли ти востаннє платив податки?
Ти не платиш податків.
Ми можемо про це забути? Прошу.
Хочете, щоб панувало беззаконня?
Мала, гадаєш, це мене лякає?
Давай. Я знаю, що таке беззаконня. Усе життя в ньому провів.
-Глянь, з ким живу. Із сестрою. -Так.
-Вища за ліфчик і закон. -Вища за закон і ліфчик.
Її цицьки ніколи не знали неволі.
Вони завжди були на волі.
Хочеш, щоб я вас пожалів? Ні. Мені вас не шкода.
Тепер ви робите саме те, за що засуджуєте нас.
Не хочете, щоб вважали всіх темношкірих злочинцями,
але кличете всю поліцію вбивцями?
Медеє, зупинити це якось.
Зараз.
У мене його ключі. Дивіться.
Викличте поліцію. Це моя машина.
-Бачили? -Тепер вам треба поліція?
Забудьте. Вона затихла. То що я казав?
Анічогісінько. Бачили?
-Злий, поки не знадобляться. -Так.
Ти їх не розумієш, та коли хтось влізе в будинок,
одразу телефонуєш їм.
-А ось і їжа. -Їжу принесли, любі.
-Вигляд чудовий. -Ставте мені.
-Гляньте на неї. -Гаряче.
Печеня з морепродуктів і м’яса.
Не кажи їй, що я відчинив двері та впустив тебе.
Така смачна їжа.
-Так, добра. -Вибачте, що запізнився.
-Рада тебе бачити. -Як ти зайшов?
-Я теж. -Як ти, синку?
Мій випускник.
Вибач, що спізнився.
Довелося пропустити вечерю. Затримався.
-Усе добре. -Та я прийшов.
Пам’ятаєш мого друга Даві?
Привіт, Даві.
Навіть не потиснеш йому руку?
-Привіт, Ричарде. -Вітаю, Лоро.
Це Аґнес і Каті. Родина Даві з Ірландії.
Приїхали на випускний.
Добре. Радий знайомству.
Я знаю, що це Джо його впустив.
-Та нічого. Заспокойся. -Це точно був Джо.
Він нічого не вкраде.
У тебе нема чого красти.
Що ти маєш на увазі? Усі ті колекційні речі.
Я збирала їх з усього світу штату Джорджії.
-Так. На блошиному ринку. -Хай тільки слово мені скаже.
Це там Медея?
Так, вона.
-Не ходи туди. -Тату.
-Просто привітаюся. -Не слухаєшся?
-Він іде. -Він не слухається.
Бам, як справи?
-Поговори з кимось іншим. -Хай, Медеє.
Бам, скажу лише раз.
-Що? -Пригнись.
-Годі, Медеє. Я ж привітався. -Ти не пригнулась.
Агов, Медеє?
Ви ж мене чуєте.
Медеє.
Мейбл!
Що ви робите?
Я так і знала.
Камало, я це зробив.
Не може бути, Джо.
Просто в шкіряні штани. Усе просто в шкіряні штани.
Джо, добре, що вони заправлені в черевики!
Люба, та в мене цукор впав від переляку.
Ви поводитеся так, наче він не нападав на мене.
Він на мене напав.
-Краще нам вшиватися на фіґ. -Твоя правда.
Напав на мене. Поклав руку, вона набрякла.
Я не намагався на вас напасти. Лише сказав «хай».
-«Хай» — це три літери: «х», «а» та «й». -Ні.
Кайф — це те, під чим я сюди прийшла,
але все вже минулося.
Медеє, вибачте, гаразд? Я…
Моя провина.
Рада знайомству. Час їхати в готель.
Даві, якщо хочеш жити, тягни свою дупу в машину зараз же.
-До зустрічі на випускному. -Залиштеся, прошу вас.
Це…
Тітко, я лишуся тут.
Кажу тобі: якщо тебе не буде на випускному,
сама тебе прикінчу.
-Ні, будь ласка. Їй шкода. -Так.
Це не повториться.
Що ж, я…
Усе гаразд, тітко Аґнес.
-Так, ну ж бо. Розслабтеся. Сідайте. -Так, сідайте.
Не зісковзніть.
Влаштовуйтеся зручніше.
Навколо усміхнені обличчя.
Коро, забери цього покидька, поки я його не випатрала.
Я не хочу, щоб він тут був.
Викинь його.
-Знову налякаєш гостей. -Начха…
Вижени його. Його тут не має бути.
Як ти поводишся? У нас гості.
Казала тобі не приходити. Вали.
Ти ж говорила з ним, наче його теж запросили.
Я не хотіла налякати. Якщо ж налякала, мені начхати.
-Мейбл. -Що?
Яка ганьба.
Усе гаразд. Не хвилюйтеся.
Лоро, хочу подякувати тобі та твоїй родині
за турботу про Даві.
Ми його любимо.
Так.
Я хвилювалася, що він сам поїхав до Америки.
-Не знала, чого очікувати. -Усе чудово.
Так.
Приїжджай в Ірландію.
Що?
Чудова ідея. Чула, що там красиво.
Так і є. Тож приїжджай із Тімом і всією родиною провідати Даві на фермі.
На фермі?
Він їде додому, щоб керувати родинною фермою.
Я не знала.
Такою була угода: він здобуває тут освіту, а потім їде додому й керує фермою.
Гарний хлопчина.
Так і є.
-А він знає? -Що він гарний хлопчина?
Ні, я про родинну ферму.
Так. Ми щодня про неї говоримо.
Зрозуміло, круто.
Нічого собі, який великий.
Мені вже казали кілька разів.
Приємно, що ви розгледіли в мені короля.
Спекотно. Тут спекотно чи це мені так?
Відчуваю, як мене в піт кидає.
Мабуть, знову менопауза.
Це вже втретє.
-Може, довгий політ. Треба свіже повітря. -Так.
Так. Тоді давайте…
-Ходімо на подвір’я. -Так.
Чого ми тут сидимо?
-Медеє! -Це сеанс терапії?
-Тім хоче поговорити. -Тому ми в колі?
-Так. -Мабуть, хоче щось розповісти.
Гаразд. Думаю, що твоя тітка Аґнес почувається не дуже добре.
Усе добре. Просто треба на свіже повітря.
Сідай, золотце.
Іди сюди, красуне. Сідай поруч.
Дуже вам дякую, пане.
-Свіже повітря. Принесу окуляри від сонця. -Сідайте поруч.
Згадай, як твоя прабабуся стрільнула,
а тато підстрибнув, як боягуз.
Смішно було.
Нічого смішного, синку.
Смішно. І я тобі не син.
Агов, ти що робиш? Припини.
Глянь на нього — він боягуз. Невдаха.
Прикуси язика.
Що ти робиш?
Припини, добре?
-З ким ти так розмовляєш? -З тобою, малий.
-Я тобі в батьки годжуся. -Що таке?
Даві, припини.
Ти тут заради сина.
Казала тобі, щоб без вибриків. Припини.
Чула, як він зі мною говорив?
-Чого вони сперечаються? -Не знаю.
Йому шкода, гаразд? Можемо просто сісти й поговорити?
Маю вам дещо сказати.
-Гарна ідея. -Добре.
Давайте, бо ви мусите його викинути.
Кажи швидше, що хотів сказати, і нехай він валить.
Скажи, що хочеш, і хай він іде.
-Терпець уривається. -Я прийшов до сина, а не за цим усім.
Привіт, Тіме.
Багатьох із нас не радує тут твоя чорна срака.
-Розумієш? -Медеє!
Що? Приходить сюди з таким ставленням.
Хлопче, кажи, що хотів, поки я не скривдила твого татка.
Я не така добра, як твоя матуся.
-Замовкніть. Кажи, що хотів, синку. -Добре.
Зброя знову буде? Матуся більше не витримає.
-Хотіла б сказати, що ні… -Нічого не обіцяю.
-Я готова до бою. -Можливо, що так.
Йому шкода.
Не вибачайся за мене.
Злий, бо вона тебе розгромила під час розлучення з моєю сестрою.
-Не мене. -Будь ласка.
-Ні, скажи їм. -Припини!
-Можеш це зробити? -Так.
Ти права. Ми про це говорили. Я спробую.
Якого біса?
-Чекай. -Я теж це помітила, Бам.
-Точно. Про що ви? -«Ми про це говорили». Що відбувається?
Вони не розлучені?
Нас наздоганяють ірландці.
Мені треба пігулки.
Я ще не зовсім зрозуміла,
бо не знаю, що коїться.
Гаразд, чому б нам не послухати Тіма?
Прошу, ми зібралися заради Тіма.
Можете всі заспокоїтися?
Гаразд. Чудово.
Тіме, тобі слово. Може, лише на десять секунд, але починай.
Я вже таке робила.
Мене звати Аґнес,
і я алкоголічка.
-Ми тут не для цього. -Вибачте.
Вибач. Кажи, що хотів сказати.
Добре…
Гаразд…
Ти зможеш.
Родино,
мені важко говорити,
і я не знав, як вам про це сказати.
Тож…
я…
просто скажу.
Я…
Я ґей.
Тож…
Це все, що ти хотів сказати?
-Ми це знали, милий. -Точно.
Ми вже знали.
І ви не хочете поговорити про це?
Роками це обговорювали. Ми знали.
-Говорили про це. -Ми знали.
Чекали, коли ти скажеш.
І не підганяли.
Нічого, зізнаєшся, коли схочеш.
-Усе добре. Ми знали. -Мамо, це правда?
-Милий, ми знали з дитинства. -Знали.
Людям, які тебе люблять, неважливо, ґей ти чи ні. Любитимуть далі.
Ми тебе любимо. Рідня тебе любить.
Пишаюся тобою.
Ти не вмієш це приховувати.
Дідько.
Який сором.
Ні, не соромся.
Я вас люблю.
І я тебе люблю. Повернімося до мого запитання.
Якого біса? Про що це ви двоє говорили?
-Тіме. -Ричарде, не треба.
Я не хотів приходити.
-Але я прийшов заради тебе. -Ричарде.
До біса родину.
-Що означає… -«До біса»?
Я ж казав, що це не спрацює.
Слухайте, хіба ми не мали вітати Тіма? Зосередьмося на ньому.
Ні, Сильвія намагається викрутитися.
-А я вам усе чесно розповім. -Ти що робиш?
-Ми одружуємося. -Що?
Не може бути!
З твоєю подругою?
Я така рада,
що тебе не вкоротили.
-«Вкоротили»? -Так.
Як же добре
мати поліціянтку в родині
на такі от випадки, як зараз.
Авжеж. Дякую.
Заспокойся.
Лоро, щось скажеш?
Чорт забирай! Та ти знущаєшся?
Забирайтеся звідси.
Негайно.
Еллі, мила.
-Так? -Люба сестричко, усе в порядку.
Усе добре. Рада за вас.
Припини брехати.
Іди заїдь їй у горлянку. Повибивай їй зуби.
А потім підійду я, схоплю і вирублю її.
Займуся ним. Роби, що треба.
-Медеє! -Ми всі з тобою.
Наступи підборами їй на горло.
Медеє, прошу вас. Гаразд? Охолоньте всі.
Не треба про це думати.
У ці вихідні ми вітаємо мого синочка.
-Саме так. -Так довго на це чекала.
Випускник-відмінник. Гордість усіх темношкірих.
Тому не могли б ми поводитися як родина принаймні дві секунди?
-Грай роль, поки не стане тобою? -Так.
Добре, але вони не члени родини.
-Точно, вони не родина. Мусять піти. -Мусять.
Син хоче, щоб я був тут. Я не піду.
Медеє, що ти робиш?
То що ти там казав?
Ми підемо. До зустрічі на випускному. Пишаюся тобою.
Гаразд, ходімо.
Вона така красива.
Коро, мені треба пі-пі.
-Не робіть так. -Не казати вголос?
-Ні. Що ви… -Коро, мені треба попісяти.
-Чому не йдете? -Піду попісяю.
-Якого біса. -Але недовго!
А якщо довгий, то приносьте його назад.
Яка чудова родина. Вони мені дуже подобаються.
Такі кумедні.
-Тітко Бам. -Ви трохи не в собі.
Люблю темний гумор.
Що? Заждіть хвилинку.
Щось не так із паном Брауном. Перевірю його рівень цукру.
У тебе є цукерки. Дам йому ще. Де твоя сумочка?
-Коро, ти копирсалася в моїй сумці? -Так.
-Ти дала йому цукерку з моєї сумки? -Так.
-Скільки дала? -Вони взяли чотири чи п’ять.
Дідько. Дала справжнісіньку траву.
-Я… Травку? -Вони під сильним кайфом.
Моя тітка під кайфом?
Люблю тебе. Даві, я тебе люблю.
Я його люблю.
І тебе люблю. Мені наче 16. Люблю тебе.
Піду гляну, як там пан Браун.
Коро!
Чорт, Брауне.
Ні. Стривай.
-Я Браун-Пантера! -Стрибай!
-Я літаю! -Пане Брауне!
Аґнес, лови мене, крихітко.
Я полечу. Можна?
Я можу літати, Коро!
Дивіться, я літаю!
-Коро, я полечу! -Він спалив себе.
-А тепер стрибне з даху. -Я можу літати!
Треба роздобути те, що ти прийняв, Брауне.
Допоможіть йому!
Схоже, це було на фіґ боляче.
Не впіймала.
-Вибач, Брауне. -Треба було зняти відео.
Не вірю: вони були під кайфом?
Та годі тобі.
Ніколи не знаєш, що там у сумочці Медеї.
Це правда, так?
Ти в порядку?
Так, усе добре.
-Ні. -Що?!
Ти була така щаслива, але після вечері засмутилася.
Та ні, усе гаразд.
Це був непростий день, розумієш?
Багато чого сталося.
Тепер родина Даві каже,
йому треба повернутися до Європи, і…
І це тебе засмучує?
Тобто…
Я знаю, як сильно Даві його любить.
Так.
Рада, що вони зізналися?
Зізналися?
Тебе що, там не було?
Я була там.
Але чи зізнався Даві?
Чи тільки мій син?
Так. Узагалі-то, ти маєш рацію.
Може, не хотів, щоб його сім’я знала, що він…
Не очікував їх побачити.
-Може. -Хочу, щоб вони були щасливі.
А що скажеш про Сильвію та Ричарда?
Не хочу про них.
Хочу зосередитися на випускному сина.
Ось і все.
Заходьте.
Привіт.
Уже збиралася лягати, але вирішила зазирнути до тебе.
Важкий видався день.
-Так. Усе добре. -Ти в порядку?
-Так. -Так.
Не хочу про це говорити. Усе добре.
Не хочеш говорити?
Ні? Гаразд. Мій дім — мої правила. Ми поговоримо.
Добре.
Цей чоловік пішов до твоєї найкращої подруги. Не знаю, жах.
Жахливо, що вони тебе покинули.
Вони нічого не вкрали, не втекли абощо. Просто я…
Було б краще, якби вони розповіли.
Є дві речі, які ти маєш запам’ятати.
Знаєш, Бог завжди на твоєму боці.
Але люди шукають дуб, а Бог дав їм жолудь.
Треба звернути увагу на жолудь. Це перше.
І друге. Запам’ятай, навіть якщо все інше забудеш.
Давно це засвоїла.
Ніколи не дозволяй подрузі й чоловікові надто часто бачитися.
Ви думаєте, це сталося
до розлучення?
Іноді мені здається, що магазин працює, але ніхто не купує.
-Гаразд. -Що?
Та нічого. Ти схожа на маму.
Подумай. Ви говорили щодня. Чому допомагала з розлученням?
Коли вони встигли позустрічатися, закохатися й таке інше, якщо не до цього?
Я про це й кажу.
-Бачиш, так і знала. -Так.
Боляче. Подруга вкрала в мене хлопця.
А ми були такі близькі.
Просто пішла з ним.
Було погано. Дуже погано.
Не хочу говорити.
-Гадаю, вона хоче поговорити. -Медеє?
Хочете поговорити про…
Я ж сказала, що не хочу.
Добре.
Це було 1 грудня 1955 року.
Бувайте, Лаверн і Ширлі.
-Арчі? -Ніколи не забуду.
Це було в Монтґомері, штат Алабама.
Арчі, де ти?
Ми з подругою Роуз жили разом.
-Арчі? -Вона мене покинула.
Арчі, де ти?
Арчі?
Він з’їхав. Забрав усе з будинку.
Чому твої речі зникли із шафи?
О ні.
Що мені робити? Арчі?
Я не розуміла, що коїться.
Арчі?
Ти на кухні?
Арчі, де ти?
Я оглядала квартиру — і нічого.
Мій коханий чоловік зник.
О ні. Господи.
Знала, що в нього хтось є, але не знала, хто.
Страшенно сумно.
Він просто кинув мене.
Спочатку він. А потім Білл Клінтон.
Операторе, з’єднайте з «1-2 Монтґомері 0-6».
Це Асоціація сприяння прогресу кольорового населення?
Моя подруга Роуз на місці? Я дуже засмучена.
Не можу ніде знайти Арчі, і в мене жахлива дилема.
Чекайте.
О ні.
Здається, її речі теж зникли.
Думаєте, вони пішли разом?
Поїхала до неї на роботу. Вона працювала в АСПКН.
Роуз? Де Роуз?
Вибачте, я шукаю Роуз.
Ніхто не знає, де Роуз?
Краще скажіть мені, де в біса сидить Роуз.
Де Роуз?
БОРІТЬСЯ ЗА РІВНІСТЬ
Де вона?
Ніхто не знає, де Роуз?
Ви не знаєте, де Роуз? Ніхто не знає, де Роуз?
Де Роуз?
-Де вона сидить? -Пані…
Де Роуз?
Роуз тут? Я не бачу Роуз. Де Роуз?
Хтось мені скаже, де Роуз?
Де Роуз?
Я все об’їздила,
шукаючи їх.
І я побачила її в автобусі.
Якого біса? Це не може бути вона.
Я побачила її в автобусі,
тому перерізала йому шлях своєю машиною.
Водій сказав:
«Пані, так не можна. Це Монтґомері, Алабама».
А я йому: «Мені байдуже».
Розо, я знаю, що ти чуєш мене.
Я вийшла й проколола шини тим, що було під рукою.
Розо, виходь з автобуса.
Розо, не сиди, як… Водій повертається.
Краще відчини двері.
Розо, виходь з автобуса. Доберуся до тебе.
Ти мене бачиш, Розо.
Виведіть Розу із цього клятого автобуса! Розо!
Та нічого, я просто пікетую. Зроблю фотку всього цього лайна.
Бачу тебе, Розо.
Я Медея, а надворі 19…
Це Роза. Роза Паркс. Ви всі її знаєте. Я це викладу в…
Це 1955 рік, тому я це викладу, щойно знатиму,
у якому році…
Колись я це викладу, тому знімаю все на iPhone.
Тобто на aPhone. iPhone тоді не існував,
бо «A» іде попереду «I».
Це Роза Паркс, а позаду — Арчі.
Мій хлопець Арчі.
Вона вкрала його, і я почала Рух за громадянські права.
Я сказала: «Розо, виходь і поговорімо».
Вона не вийшла. Люди сердилися. Білі розлютилися.
Потім приєднався Мартін Лютер Кінг.
Джессі Джексон, Міллі Джексон.
Маленька Джанет.
Ла Тоя, Реббі. Усі Джексони вийшли на демонстрацію й протест.
1955 рік.
-Про яку Розу йдеться? -Про Розу Паркс.
Ту саму Розу Паркс?
Ні, її звуть Роуз.
Не було ніякої Рози. Вона стала Розою Паркс після тих подій.
А чому вона не вийшла?
Думають, вона допомагала темношкірим, але це не так.
Роза не хотіла, щоб їй натовкла, бо вона вкрала в мене хлопця.
Гаразд.
Дивіться…
Слухайте, Роза Паркс —
справжнісінька героїня Руху за громадянські права.
Вона героїня.
А чому вона героїня?
Бо я не дала їй вийти з того автобуса.
І ви можете сидіти де завгодно. Дякуйте. Будь ласка. Хвала йому.
-Дякуємо. Хвала Медеї. -Медеє.
Так, дякую.
Я лише кажу, що те погане — моя лють, бажання її побити, так?
Гляньте, як добре все вийшло.
Гляньте, де тепер чорні завдяки моїм вчинкам.
-Причина й наслідок. -Правильно.
Хочу, щоб на випускному ти це застосувала.
Схопи Сильвію
та вдар її в обличчя просто на випускному.
Ну ж бо. Дай волю бешкетнику всередині тебе.
Я так вчинила з Роуз, і ти так зроби. Це було давно.
Молода й сексуальна. 20 років.
Гаразд, якщо вам тоді було 20,
то якщо порахувати, зараз вам мало б бути десь 95 років.
Чорне не старіє. Якщо не носити.
Я зробила його в 1955-му. Ось. Зробила знімок.
Гаразд.
Вір не словам, а фактам.
ТАКСІ
Дякую.
Помий посуд.
-Вітаю. -Добридень, Коро.
-Як ви? Рада бачити. -Вітаю, Лоро.
Як ви? Як почуваєтеся?
Дуже соромно.
Чому? Ви нічого не зробили. Це не ваша провина.
-Нам дуже шкода. -Так.
Можна поговорити з Медеєю наодинці?
Авжеж. Медея, можна.
-Дякую. -Ми вийдемо.
Сідай, золотце.
-Я допоможу? -Звісно. Беріть оце.
-Гаразд. Дякую. -Нам сюди.
Рада тебе бачити.
-Як справи? -Привіт, Медеє.
Медеє, мені дуже соромно за вчорашній вечір.
Золотце, нема чого соромитися. Добре?
Дурна стара жінка.
Та нічого. Для когось ми всі дурні старі жінки.
-Так і є. -Усе гаразд.
Так. І дякую тобі.
Знаєш, у старості
все клякне й болить.
Чесно кажучи, тому я і приймаю.
Так.
Сьогодні я прокинулася без болю.
Співала й пританцьовувала.
Ага. Я теж так прокидаюся.
Соски були, неначе кулі.
Давно не почувалася такою бадьорою.
То ти хочеш ще, так?
Немов наркоманка.
Гаразд. Я дам тобі, але обережніше із цим.
Послухай, ось весь секрет:
трохи спочатку, трохи потім і ще трохи згодом.
Ділиш на мікродози. Ясно?
Так, дякую.
-Візьми трохи. Даю лише одну. -Дякую.
-Дуже дякую. -Лише одну.
Чудово.
Так. Знаєш, я сама їх роблю.
Справді?
Так, у мене є рецепт.
Дам тобі, але обережно,
бо як робитимеш забагато, отримаєш від п’яти до десяти.
Дуже тобі дякую.
Будь ласка.
Гадаю, ми з тобою подружимося.
Теж так вважаю. Ти мені подобаєшся, Аґнес Браун.
Так, ти трахаєш вологу пуцьку
Що? Що це було? Що вона сказала?
Неси відро та швабру Бо з цією вологої пуцьки тече
Відро та швабру?
Якщо вона така волога, треба йти до гінеколога.
Не хочу випльовувати, хочу ковтати
Хочу взяти в рот і задихатися
Хочу, щоб торкнувся Маленької штучки глибоко в моєму горлі
Чорт. А це жорстоко.
Мабуть, хоче стрептококову інфекцію.
Мама казала: якщо це робити, не співатиму йодлем.
Ти трахаєш…
Молодь така тупа із цими сороміцькими пісеньками.
Звідки це грає?
Не знаю. І не розумію, куди котиться цей світ.
-Із сучасною молоддю купа проблем. -Слухають оце.
-Бам, не повіриш, що ми чули. -Що?
Не хочу випльовувати, хочу…
Що ти шукаєш?
Мейбл, не можу знайти свій телефон.
…глибоко в моєму горлі
Ось він.
Вибачте. Привіт, Ліл Блек.
Що кажеш?
-Коли? Увечері? Так. -Мабуть, у неї волога пуц…
Не треба. Ні.
-То що скажеш? -Чудово.
Ні, це неправда. Бачиш…
Ти такий перфекціоніст.
-Так. -Нервуєшся?
-Так, дуже. -Не треба. У тебе все вийде.
Дякую, друже. Ти завжди на моєму боці.
-Глянь, як обіймаються. -Як мило.
Нічого собі. Які ви милі вдвох.
Я все бачу.
Бам!
Ти ж знаєш, що граєш їм весільний марш?
Тому й співаю його.
Невдовзі вони оголосять нам про своє весілля.
Вітаю. Знаєш, коли назвуть твоє ім’я на випускному,
я заспіваю:
«Це твій дідусь».
Брауне, яйця відпадуть, якщо так високо співатимеш.
-Дуже високо. -Давайте.
-Високо. Завжди так співаю. -Є підтримка.
Глянь туди. Дивися.
-Боже мій. -Обов’язково треба прикрити… Так, прикрий.
-Якого дива? -Ага.
Усі дуже гарні. Гаразд. Так.
Їй пасує колір.
Що вони тут роблять?
Хотів, щоб тато був. А він мав взяти її із собою.
-Тіме. -Усе добре.
Ні, не добре. Що…
Це тебе не дратує?
Що насправді відбувається?
Я в нормі.
-Знаєш що? Чекай, коли Медея побачить. -Чорт.
І я йому сказала:
«Якщо готуватиму салат із капусти, ти не вкрадеш рецепт».
Ось і вона. Розверзнуться ворота пекла.
Якого біса?
Я ж заборонила йому сюди повертатися.
Медеє, це я його покликав.
Навіщо ти його запросив?
Тобто як це ти його покликав?
Прошу, зробіть це для мене.
Що? Ти мені ніколи не подобався.
Ми родичі, але не такі й близькі.
-Медеє. -Що?
З’їж іще своїх цукерок.
Уже переїла. У тому й проблема.
Вона йде до нас.
Лоро, можна тебе?
Ні, не можна. Їй нічого тобі сказати.
Можемо поговорити наодинці?
Ти виходиш заміж за її чоловіка публічно. Навіщо ця приватність?
Поговорімо відкрито, щоб усі люди чули, що ти хочеш сказати.
Лоро, мені шкода.
Я не збиралася закохуватися в нього.
Так вийшло.
Дивися на моє обличчя.
Мені начхати.
Медеє!
Бувай, дівчинко.
Це мене вбивало, бо я не знала, як розповісти.
Нащо було спати з ним? Могла б переспати зі мною.
У мене такий самий, але більший.
Джо, стули пельку.
Я люблю тебе. Знаєш?
Забирай того нікчему, з яким прийшла, і валіть. З мене годі.
Так її, Мейбл!
Тіме, хочеш, щоб ми пішли?
Ні, я хочу, щоб ти пішов.
-Я із сином розмовляю. -А я з тобою.
-Жалюгідний шмат лайна. -Даві.
-Тихо. -Набрид цей клоун.
-Клоун? -Ричарде.
-Даві, чому ти так поводишся? -Він мені набрид!
Приготуйся до бою.
На кого ти наїжджаєш?
На нікчему, який покинув родину й залишив її в сльозах.
-Любий. -Ти мене не знаєш.
Із задоволенням тебе відгамселю.
Даві, припини!
Так, негайно припини!
Задовбав!
-Що, хлопче? -Даві.
Припиніть!
-Дідько! -Ні!
-Так йому. -Годі!
Боже мій!
Що в біса з тобою не так?
Ти збив із ніг дівчину.
Він ударив Лору!
Він ударив мою дитину. Якого чорта!
Якого біса! Годі!
-Сонце, ти в порядку? -«Сонце»?
-Так і сказав?
Усе гаразд?
Та ні, здається, він питав у Тіммі.
Тіммі, хіба не ти його сонце?
Чому назвав її сонцем?
-Скажеш їм? -Даві, зараз не час.
Вони розповіли. Наша черга.
Що розповісти? Що коїться?
Прошу тебе.
Ми зустрічаємося вже два роки.
-Ви… -Та це брехня.
Чекай. Що?
-Ти знав? -Ні.
Даві, що?
Чекай, що це означає?
Зараз поясню.
Вони трахалися.
-Джо! -Дядьку Джо!
Хлопче, не сердься на маму,
вона вигодувала тебе сумішами з вітаміном D.
Я розумію тебе, Лоро.
Так. Тепер я розумію, чому ти не сердишся на них!
-Точно. -Нахилися й розкачайся, кралю
Мамо, це правда?
Так, любий. Правда.
Мейбл, я заплуталася.
Не знаю, що робити.
Думала, що ці двоє хлопців — коханці.
Тітко Аґнес, вибачте. Я все поясню.
-Ні, не поясниш. -Тітко Аґнес…
Тож ти з моєю мамою?
Ми хотіли сказати.
Хотів сказати.
Це неправильно. Він мого віку.
На три роки старший.
Зажди хвилинку.
Ти розлютився, так?
«Ми одного віку.
Він лише на три роки старший».
Хочеш мене обдурити.
Це означає, що ви не одного віку.
Ні, він не це…
Він хоче мене обдурити. Я під кайфом, але ж не настільки.
Тобто ти зустрічаєшся з дитиною?
Це ти мені?
Ти мене осуджуєш?
Чорт, так.
Зустрічаєшся з дитям.
Не знайшла справжнього чоловіка?
Очевидно, що ні, бо зійшлася з тобою.
Чорт, це смішно.
Ти з моєю найкращою подругою, але вважаєш смішним це.
Знаєш, що мені здається смішним?
Як Сильвія допомогла мені з розлученням,
і ти забрав собі усе.
-Нарешті. Кажи. -Скажи йому, Лоро.
Я з тобою. Кажи.
Хочеш знати, що ще смішно?
Як я піду до її фірми й розповім усе.
І що це рішення не є чинним.
А тоді я притягну твою сраку до суду
й отримаю все, що мені належить.
Побачимо, хто посміється останнім.
Так, я з ним.
І дозволь сказати: цей 26-річний більше чоловік, ніж ти був будь-коли.
І, мабуть, більше, ніж зможеш бути.
Цей чоловік мене розуміє.
Він чує мене.
Він нагадав мені, що я жива й можу бути сама,
коли ти мене спустошив.
Може, цьому 26-річному є чого навчити
твою ледачу дупу.
-А вона на нього розізлилася, так? -Ага.
-Розізлилася. -Це точно.
Вона тебе вичитала, ледащо.
Цей хлопчик…
стане її чоловіком.
Що? Зажди хвилинку.
-Що сталося? -Сонце.
От лайно.
Не час на «Життя темношкірих важливі».
Не треба цього романтичного лайна.
Залицяльнику, не треба… Став на одне коліно.
Даві, прошу тебе.
Вийдеш за мене?
Скажи «так».
Ну ж бо!
Що за фіґня відбувається?
Гадаю, це прекрасно.
У матері годиться. Ніхто ще не виграв перегонів на уживаній машині.
Але ж він її кохає.
Що ти знаєш про кохання? Не змогла знайти собі чоловіка.
Це…
-Скажи «так». -Мені вже час іти.
Як ніяково вийшло.
Милий, гадаю, це «ні».
Зрозуміло.
-Мені шкода. -Вона сказала: «Мені шкода».
Вона сказала: «Мені…». Могла б хоч щось сказати.
Вона сказала: «Мені шкода».
Так, це наче…
Що це в біса було? Милий.
Мейбл, облиш його.
Некрасиво вчинила. Мені шкода.
Ти став на одне коліно. Шкода.
-Який сором. -Сказала б щось.
-Хоч щось. -Хоч щось. Дідько. Мені шкода.
Вона не схотіла.
-Вибач. -Це вас не обходить. Їжте щось.
Якого біса ви витріщилися? Їжте.
Це все сімейна справа.
Пивка не передасте?
-Лоро? -Я не хочу про це говорити.
-Дитинко… -Слухай, я його люблю.
Чому нічого не сказала?
Багато всього навалилося.
Що? Маєш зрозуміти, чого хочеш.
Я не хотіла його скривдити.
Тоді лише ти це можеш виправити.
Тож виправ.
-Ходімо, доню. -Добре.
Слухайте, я не просила приводити сюди дітей.
Вечірка для дорослих, наполовину дорослих. Не всі тут дорослі.
Мухи. Треба було перевдягнути труси.
Аґнес.
А ти кумедна мала.
Дай ще «цукерок».
-Точно? -Ця не вставляє.
Думаю дати тобі ще одну,
але я хочу, щоб ти зрозуміла.
Із цими цукерками треба обережно.
Колись я перебрала, і вони вштирили мені всі відразу.
Отямилася я вже в Мексиці, прикута до мула на ім’я Арріба.
Так, люба. Продавала там текілу поміж грудьми.
Не знаю, що сталося. Дам тобі одну,
але ти маєш стежити за тим, що з тобою відбувається.
-Лише одну. -Гаразд.
Не знаю, чи варто. Може, і ні.
Про що тільки Даві думає? Має повернутися в Ірландію.
-Він потрібен дідусю. -Що?
Така тоді була домовленість.
Батьки Даві померли. Земля їм пухом.
Так. Пухом.
-Не забуду його останніх слів. -Яких?
«От фіґня, автобус!»
-Так. -І він його вб’є.
Вони померли,
і була домовленість, що фермою керуватиме дідусь,
поки Даві не подорослішає і не настане час йому продовжити справу.
І цей час настав.
Він це знає.
Це так мило.
-Але якщо його серце хоче чогось іншого? -На фіґ серце.
Іноді я шкодую, що маю шістьох дітей.
Слухай, мила. У цих дітей є своє життя, золотце.
Хай живуть ним.
Знаю, але вони нам винні.
Ти ж не скажеш, що Кора тобі нічого не винна.
Чорт, так, вона мені винна.
Усі ті роки на пілоні, щоб подбати про неї.
Знаєш, скільки скалок я дістала з внутрішнього боку стегон?
-Скалок? -Так. Тоді не було мідних пілонів.
Хвойдам зараз надто просто.
А тоді в нас були телефонні стовпи.
Не покриті лаком.
Мала влізти, осідлати цю штуку й крутитися, щоб заробити.
Я це робила й поплатилася. Внутрішній бік ніг жахливий.
Але я платила.
Слухай, я робила те, що мусила. І я це робила.
Він має керувати фермою.
Хочу дещо спитати. А якщо він мріє про інше?
На фіґ мрії. Має керувати фермою.
Як ти почуватимешся, якщо хлопець керуватиме фермою,
доїтиме биків, але без бажання?
-Корів. -Що?
Доїтиме корів.
Не биків доїтиме, а корів.
Байдуже. Яка різниця, якщо зробить те, чого хочете ви з дідом,
а його щастя в Америці з тією дівчиною?
Знаєш, як важко керувати фермою? Як важко спарувати бика з коровою?
Якось мені довелося цілувати бика.
Він хотів більшого, але я не дала. Принаймні не того разу.
А прибирати лайно за коровами? Ми пожертвували собою, щоб він був тут.
Послухай. Діти житимуть власним життям, хочемо ми цього чи ні.
А ми можемо бути проти них чи з ними, коли роблять помилки.
Або дивитися, чи не роблять помилок, і допомагати.
Медеє, дуже дякую за розмову.
-Прошу. -Але я вирішила.
Даві їде зі мною в Ірландію.
Я тут нічого не вдію. Бери ще цукерки,
а тоді побачимо, хто куди поїде.
Бери весь пакет, мила. Насолоджуйся. Побачимо, хто поїде.
Ходімо в будинок. Надворі спекотно.
Треба зняти корсет.
Може, не їсти.
Заберіть дітей із мого подвір’я. Я їх не знаю.
І якщо не приносили тарілок, не треба їх забирати.
Я її кохаю.
Коли збирався мені сказати?
У нас випускний, і ти хотів зізнатися їм.
Я не хотів заважати тобі.
Байдуже. Вона не хоче за мене.
Це було підло.
Ти нас знаєш. Ми створені одне для одного.
Як ти можеш таке казати?
Брехав мені весь час.
Ніколи не брехав!
Тож усі вихідні, коли тебе не було, ти був із нею?
-Так. -Гаразд.
Тож ти мені брехав. Ти мені не сказав.
Вона не хотіла, а не я.
То ти звинувачуєш її?
Ні, просто розповідаю.
Знаєш що?
Мені нічого тобі сказати. Можеш іти.
-Тіме. -Чого досі стовбичиш тут?
-Я… -Геть звідси.
Я твій друг, і я тебе люблю.
Любиш усю мою сім’ю.
Іди й лютуй. Ти на це заслуговуєш.
Я просто… хотів бути поруч. Не хотів тебе підвести.
Вибач.
Я твій друг,
і я б тебе не скривдив.
-Справді? -Я кохаю твою матір.
Вибач, але це правда.
Я йду звідси.
Кажеш, що не скривдиш мене та що кохаєш мою маму в одному реченні?
Та що з тобою?
Щоразу як хочу я хапнути…
Заждіть!
Я тут шию.
Ненавиджу. Не можна усамітнитись у власному будинку.
Заходьте.
Привіт.
Рада, що ти зайшла. А я сиджу, нічого не роблю,
чекаю, що хтось прийде поговорити.
Проходь і сідай.
Як ти, мила?
Добре.
Це добре.
Схоже, я знову зіпсувала святкування випуску мого сина.
Так і є.
Ти так налажала.
Та ні, я тебе розігрую, дівчинко.
Нічого ти не зіпсувала. Скільки в біса жертв заради хлопця.
Він оговтається.
Ви в цьому впевнені?
Так, золотце.
Забула, як жертвувала? Так роблять добрі батьки.
Від самого народження дитини ти жертвуєш собою.
Дитячий садок. З першого класу й до університету ти жертвуєш собою.
Присвятивши всю себе дітям,
час подбати й про себе, розважитися.
Він буде в нормі.
Ви натякаєте на Даві?
Так, про нього.
Знала, що щось коїться.
Як ти приходила сюди, стрибаючи й щебечучи. «Привіт».
Знала, що ти щаслива.
Справа не в ньому. Так, з ним весело.
Я лише зараз починаю вчитися любити себе й бути щасливою від цього.
Ти на правильному шляху. Так усе й починається.
Треба навчитися бути щасливою самою.
Але я не можу вийти за нього.
Він надто молодий.
Золотце, я розмовляла з тим хлопцем, здався мені дуже зрілим.
Розумієш? Він багато чого пережив.
Іноді через травму ти доросліший, ніж 50-річні.
Як ви познайомилися?
Дивися, як усміхаєшся.
Відчуваю гарну історію.
Усе було дуже просто. Легко. Не знаю, як…
Поїхала провідати Тіма в університеті, а він як завжди спізнювався.
Чекала в гуртожитку.
Звісно, там був Даві, і ми почали розмовляти.
І я не знаю, це було наче…
Наче якась магія…
Це було дивно. У той момент я не розуміла, але…
Ми просто теревенили й…
Він тебе трахнув?
Ти його трахнула?
Трахав і розмовляв іранською…
Трахалися?
-Просто… -Та я дражню тебе.
Не можу говорити про це з бабусею.
Та нічого. Можу навчити деяких штучок.
Але послухай.
Мала б допетрати — він так на тебе дивиться.
Хлопець тебе кохає.
Так, я знаю.
Але його двоюрідна бабця Аґнес сказала, що він має керувати фермою в Ірландії.
Якоюсь фермою. Він мені про це не казав.
-Не знала, що ти знаєш. -Так, тепер знаю.
Але Аґнес під кайфом.
Та я не хочу, щоб вона злилася на мене.
Так, я розумію.
Схоже, вам треба поговорити.
-Поговори з ним про поїздку в Іран. -Ірландію.
-Я так і сказала — Ірландію. -У вас вийшло.
Ага. Поговори з ним. Може, поїхала б із ним.
Що?
Мила, іноді коханню треба дати шанс. Воно того варте.
Думаєте, мені слід?
Що тебе тут тримає? Син закінчив університет.
Ти все зробила для нього.
Не варто лишатися заради пошарпаних машини й будинку.
У тебе немає чоловіка. Робота нікчемна.
Чому б не поїхати з ним?
Так, робота в мене поганенька.
На фермі може бути ще гірша.
Темношкірим жінкам ніколи не було добре на фермах…
Подумай. Бо це ж Іран.
Але в мене є визвольний лист.
Хочу спитати: ви б так учинили, Медеє?
Чи варто мені це робити?
Ти про що, мила? Це ж кохання.
Воно того варте.
Зараз би не робила,
але у твоєму віці я ризикувала.
А тепер живу й ні про що не шкодую.
Я насолоджувалася і діяла.
Розважайся. Тільки не зруйнуй собі життя.
Але коханню варто дати шанс.
Це ж кохання. Його нечасто зустрінеш.
Ви праві. Просто…
Просто мені страшно.
Я старша на 12 років.
Не думаю, що тебе хвилює вік.
Гадаю, усе через розбите серце.
Скажу тобі дещо про нього.
Так виснажує, що не захочеш нікого кохати.
Ніколи не захочеш нікому довіряти.
Ось чому я кажу: якщо в тебе розбите серце,
будь мужньою спробувати ще.
Він розіб’є тобі серце — пробуй іще.
Наступний розіб’є серце — пробуй іще.
Бо знаєш що?
Тобі розбиватимуть серце, але зрештою ти зустрінеш кардіолога, що його зцілить.
Ось чому не можна зупинятися.
-За кохання варто боротися. Ти мене чуєш? -Так.
Я розумію. Розбите серце нікому не вірить.
Оточує себе стінами. Скажу дещо про стіну.
Усе лишиться за її межами.
Будуй не стіни, а паркани,
щоб визирнути й зрозуміти, чи бажана ця людина. Почула?
Ви така мудра.
Дякую. Я знаю.
Це все травка.
Якщо ми вже заговорили про мудрість:
виходячи заміж, не кажи «так» лише одній людині.
«Так» з одним не працює.
Скажи це кільком людям.
Розумієш?
Ні, не розумію.
Ось чому зараз так багато розлучень.
Кажуть «так» лише одній людині.
Гаразд, беру свої слова про вашу мудрість назад,
бо в мене вже дах їде.
Якби була під кайфом, ти б мене зрозуміла. Пояснюю.
Ти виходиш заміж за одного, але за десять років він може стати іншим.
Люди змінюються.
Тому й поновлюють обітниці.
Казала «так» одній людині, а зараз уже зовсім з іншою.
Розумієш, про що?
Дай шанс коханню.
Усе буде добре.
Він молодий і не розуміє. Ти достатньо доросла й знаєш, про що я.
Тож не поспішайте, чуєш?
Якщо не проти, я далі шитиму.
Я тут плела.
Плела спицями. Хотілося б продовжити.
-Не могла б ти…? -Авжеж.
-Дякую. Люблю тебе, та ти тут надто довго. -І я вас.
Більше ніж день, тому це вже…
Час тобі піти.
Гаразд. Гадаю, мій час вичерпано.
-Так. Я тебе люблю. -І я вас.
-Поговори з хлопцем, чуєш? -Поговорю.
Добре. Поговори з ним.
Гарно курнути!
Звідки знаєш?
Думаєте, запаху не чути?
У мене є рецепт, бо в Джорджії це досі незаконно!
Не кажи сестрі!
Клята поліцайка.
Онучку, парк зачиняється о дев’ятій.
Хочуть облагідніти весь район.
Так. Облагородити?
Так, хочуть зробити лагідним.
Тобто облагородити?
Я так і сказала. Лагідним.
Зроблять його лагідним. Був шорстким.
Іноді стріляють у повітря, бо я не хочу, щоб хтось робив його лагідним.
-Мені до вподоби шорсткий. -Ясно.
Вони піднімають податки на нерухомість.
Забирають будинки.
Роблять баскетбольні майданчики, змінюють район, будують красиві будинки.
Благоустрій.
Байдуже, я не брешу. Я лишуся з тим, за що заплатила.
Зрозумів.
Медеє, мама ще не спить?
Чому питаєш?
Хочу з нею поговорити.
Ні, у мами був важкий день. Їдь додому.
А в мене ні?
А що в тебе? Не засмучуй її.
Не буду. Просто поговорю.
Їдь додому, готуйся до випускного.
Вивчи промову. Зрозумів? Не хвилюйся за це.
Милий, батьки не ідеальні.
Вони роблять різні помилки.
І мама, і тато. Діти думають:
«Мама могла б бути кращою. І тато міг би».
Вони робили все, що могли.
Ніхто не казав їм, як ростити дітей.
Люди роблять усе, що можуть.
-Так. -І гадки не мав, що вони разом?
Ні. Він багато говорив про неї, але я цього не зв’язав.
Він багато говорив про твою маму?
Так.
-І… -Ну, я…
І ти нічого не запідозрив? Дай второпаю.
Друг з університету говорить про твою маму.
Чоловік. І ти нічого не запідозрив?
І ти вчишся на юриста?
Зроби мені послугу.
Не бери поки що справ. Особливо кримінальних.
Бери щось просте. З чим упораєшся.
-Піду поговорю з нею. -Ні. Я ж сказала.
Ти з нею не розмовлятимеш. Підеш додому й відпочинеш.
Щоб завтра ми пишалися твоєю промовою.
Переночую в друга.
Зараз не можу навіть дивитися на Даві.
Давай. Їдь додому. Ну ж бо.
М’яча лиши. Щоб не казали, що вкрали його в лагідних.
Це лагідні хочуть усе вкрасти.
-Відчини хвіртку для леді. -Добре.
-Тягни отак. -Отак?
Бо так не вийду.
Тягни отак. Ця срака там не пролізе.
-А тепер їдь додому. -Добре.
Дерік Рід.
Торі Едвардс.
Випускний такий довгий. Як тобі сукня?
Пані Медеє, ви дуже гарні.
Дякую, мила. Стараюся.
Ця в мене від Арети Франклін.
-Яка краса. -Заповіла її мені.
Мила, Арета зналася на моді.
Заповіла після смерті.
Це правда. Як матуся?
У неї досі майтки…
У неї трусики непопрасовані.
Так, трусики, мила.
Усе буде добре.
-Як справи, Аґнес? -Усе добре.
Не вдавай, що насолоджуєшся. Аж перекосило.
Та ні, неправда.
Пошвидше б скінчилося.
Сядемо всі на літак.
І Даві теж.
Сонце пече, а атмосфера похолоднішала.
Шкода, що все було погано.
Насправді все було добре, просто…
Не очікувала цього.
-Ви про мою доньку. -«Цього»?
Ховайся в жито.
Даві О’Меллі!
-Так! -Давай!
Пишайтеся ним.
Молодець, Даві!
Так тримати!
Уперед, Даві!
Ти диви, отакої.
-Навіть не дивиться на нього. -Знаю.
-І йому випускний зіпсувала. -Неправда.
Не зіпсувала. З ним усе буде добре.
Хай радіє. Усі ті гроші, які ми витратили на його навч…
Я витратила 37 доларів 49 центів, щоб вивчити цього хлопця.
Тімоті Маршал!
У тебе вийшло!
Мій хлопчик!
Ти це зробила.
Так!
Уперед, Тіме!
-Зробила фотку? Усміхався? -Так.
-Диплом отримав? -Так.
Чудово. Тоді я можу її відгамселити.
Медеє, може, посидиш?
Не роби цього на випускному.
-Так! -Не роби.
-Так! -Уже зіпсувала дві вечері.
-Боже. -Маєш всюди влаштувати скандал?
-Знаєш, що ти зіпсував? -Що?
Апетит мені цим потворним костюмом. Мовчи.
Може, годі? Він скаже промову.
Ти говориш зі мною, як із дитям.
-Я не хотіла… -Дати тобі лозини?
Я не хотіла говорити, як із дитям,
але це важливий день.
-Як ти й поводишся. -Замовкни.
А тепер ми раді представити відмінника випускного класу —
Тімоті Маршала.
-Так! Відмінник! -Це мій син.
-Давай! -Це мій син.
-Зараз виголосить промову! -Він мій!
О ні. «Це твій син». Він каже, що це його син.
Але не твій.
Ти нічого для нього не зробив, тож тихо!
-Не скаже промови? -Він її розірвав.
Що ж він казатиме?
Може, завчив її напам’ять.
Може, і так.
Я збирався піднятися сюди й говорити про життя:
скільки чудового в нас попереду.
Про роботу, про надію.
Але останні два дні, товариство…
Мені брехав найкращий друг.
Навіть не брехав.
Зраджував мене з моєю ж мамою.
Не знав, що вони разом.
О боже.
-Сімейні справи… -Він не мав цього казати.
-Ти знімаєш? -Так, знімаю.
Усю ніч я був розлючений.
Злий на них.
Сердився, бо не знав.
Але потім я зрозумів, що я теж
приховую таємницю.
Принаймні я думав, що це таємниця.
Уся моя родина вже знала її.
Так, ми знали.
Знаєте, я ґей.
І я дуже хвилювався, що вони подумають.
Мені було байдуже, що я думаю.
Коли я їм розповів, вони проявили стільки любові,
і я усвідомив, як мені пощастило, що вони в мене є.
Тож зараз, коли ми йдемо назустріч блискучому майбутньому,
я б хотів подякувати мамі,
яка завжди мене любила,
підтримувала, працювала,
робила все, що могла, щоб дати мені освіту.
А також татові.
-Дякую. -Він нічого для тебе не зробив!
-Медеє. -Що?
Згодна.
Хоча вони розлучилися й у нього нічого не було, він намагався бути поряд.
І…
найкращому другу Даві,
який ніколи мене не осуджував,
а завжди був мені другом.
Хоч він і зустрічався таємно з моєю мамою.
Чорт.
Нащо він весь час це каже?
-Бо так і було. -Він був розпусником.
Він забагато говорить. Не винось сміття з хати!
Амінь!
І я поміркував, що ж він за людина.
Він зрілий.
Гарна людина.
Я подумав,
що мені дуже пощастило,
адже двоє людей, яких я люблю найбільше у світі,
знайшли одне одного завдяки мені.
Чи волів би я про це знати? Так.
Але я не проти.
І я хочу вибачитися перед ними за свою поведінку.
Майбутнє неможливе без минулого.
І я дуже вдячний, що в мене є родина.
Починаючи з прабабусі Медеї.
А ще бабуся Кора,
пан Браун,
тітки Еллі та Бам.
І, звісно ж, дядько Джо.
Джо немає. Він обкурився і не прийшов.
І я хочу, щоб увесь світ знав:
я їх люблю і дуже вдячний, що вони мої родичі.
І коли ми йдемо в майбутнє,
я починаю свій шлях від звичайних працьовитих людей,
що не мали великих статків.
Але для мене вони титани.
Люблю їх усім серцем.
Дякую.
Це прекрасно.
-Тіме! -Дякую, Ісусе.
Алілуя!
-Непогано. Красиво сказав. -Красиво сказав.
-Згодна. -Ага.
-Привіт. -Привіт. Ходімо зі мною.
А я думав, що це в мене великий секрет.
Ми не хотіли тебе кривдити.
Ти його кохаєш?
Так, кохаю.
-А ти її кохаєш? -Так, кохаю.
-Треба було мені сказати. -Знаю. Вибач.
Нам шкода.
Вибач.
Ми збиралися тобі розповісти.
Не вибачайся. Я…
Я знаю, як це — тримати щось у таємниці,
і так добре, що тепер моя родина в курсі.
І я не хочу, щоб ви це приховували.
Я так тобою пишаюся. Іди до мене.
-Люблю тебе. -І я тебе.
-Татом тебе на назву. -І не треба.
І якщо ти її скривдиш…
-Агов. -Я б цього не зробив.
Але це неважливо — вона не хоче заміж за мене.
Що? Мамо, ти сказала, що кохаєш його. У чому проблема?
Він має повернутися в Ірландію.
Його тітка чітко висловилася.
Що?
Тому відмовила?
Не хочу, щоб через нас ти сварився з родиною.
-Але ж ти… -Даві, онучку, вітаю.
Наша родина й уся Ірландія пишаються тобою.
Дякую. Тітко Аґнес, нам треба поговорити.
Нема про що говорити. Рада, що я тут.
І я радий, що ви тут.
Інша справа.
Мамо, будь ласка, дай Даві сказати.
-Дякую, Каті. Я… -Давай. Кажи, що хотів.
-Я знаю, що… -Постривай.
Я забула віддати листівку.
Подарунок на випускний. Відкривай.
Що це?
-Твій квиток в Ірландію. Скасований. -Що?
-Але… -Усе.
Ти знаєш, як я хочу, щоб ти поїхав додому, і як поважаю
сімейні традиції.
Але одна мудра жінка мені сказала:
«У дітей своє життя. Вони мають самі приймати рішення».
Ще казала, як це — бути темношкірою хвойдою…
Це з іншої опери.
Річ у тім,
що твоє життя тут.
І, думаю, щастя теж.
Цього я хочу.
Так добре. Наче…
Просто чудово.
-Ви не проти нашого шлюбу? -Треба питати не в тітки Аґнес.
Спитай прекрасну леді, яка стоїть поруч.
Що скажеш?
Лоро.
-Ти… -Не вставай більше на коліно.
Уже сказала «ні».
Одного разу вже осоромився.
-Замовкніть. -Коро…
-Ти марнуєш час. -Він може одружитися з нею.
Не хочу, щоб він ганьбився.
Зробимо фото. Тихо. Продовжуй.
-Давай. -Дуполизка.
-Побачимо, чи скаже «так». -Лоро…
Вийдеш за мене?
Так.
-Так! -Так!
Так, я вийду за тебе заміж!
Зв’яжи його священними узами шлюпки.
Що ви скажете його діду?
-Нічого. -Нічого?
Його дідусь у в’язниці.
Його знайшли в готелі голим із п’яною вівцею.
-Не може… Що? Вівцею? -Що?
-Який сором. -Так.
Він сам привів цю вівцю?
Ні. Це було…
побачення наосліп.
Бачив цей фільм і його продовження.
Люблю вас, тітко.
-Знаю, онучку. І я тебе люблю. -Вітаємо.
Нам треба встигнути на літак.
Каті, ходімо!
-Як мило. -Боже благослови. Я так усіма пишаюся.
-Лоро. -А де Медея?
Спить отам.
Хочу попрощатися. Ходімо, Каті.
Чекай тут.
Мила, я так тобою пишаюся.
Дозволь організувати весілля.
Так.
Джею. Дякую, Джею.
Медеє.
Ти мене налякала. Заснула під конопелькою.
-Усе скінчилося? -Так.
Добре.
Нам треба на літак. Дозволила Даві лишитися.
Так і знала. Правильно. Знала, що ти вчиниш правильно.
Медеє, дуже дякую.
Ти була чудовою хазяйкою. І дякую за розмови.
Чудовою хузяйкою?
Хузяйкою.
Хузяйкою. Гаразд, зрозуміло.
Дуже дякую за розмови.
І за рецепт.
Будь ласка. Стережися тюрми. За це дають від п’яти до десяти.
Коли завітаєш до нас на інший бік ставка?
Було б непогано.
Покажу тобі все.
Пані Браун і Медея подорожують Європою.
Я б залюбки.
Так хочу показати любу Ірландію.
Ти говорила про Іран. Я не можу їхати в Іран.
Про Ірландію.
Знаю, в Іран-ландії стільки піску.
Та ну на хрін.
Байдуже.
-Добре. Я краще піду. -Авжеж.
-Дякую за все. -Безпечної подорожі.
-Бувай. -Бувай.
Слухай. Дякую тобі від щирого серця. Я ціную твій вчинок.
-Дякую. -Я під кайфом, а то б провела.
-Я вже йду. -А я пошукаю сходи.
Тому й заснула. Я під сильним кайфом.
-Люблю тебе. -Гаразд. І я тебе люблю.
Я тебе теж.
-Бувай. -Бувай, Аґнес.
-Хочу попрощатися. -Ти вже.
-Хіба? -Двічі. Годі вештатися біля мене. Бувай.
Мейбл, що тобі снилося?
-Милий, це було неперевершено. -Справді?
Як думаєш, що краще?
Гадаю, можна було б ще раз відрепетирувати «Drunk in Love».
Так, згодна.
І збери всі сектори.
Людей, які не бачили виступ, бачили його згори чи не вловили настрій.
Вона встала переді мною? Я розмовляю, а ти ходиш переді мною?
Я тебе слухаю.
Зберімо всі сектори, щоб відчути енергетику.
-Гаразд. Котра година? -Шоста тридцять.
-Добре. А о котрій мені треба піти? -О восьмій.
Вистачить. Використаймо на повну.
Гаразд. Чудово. Давайте, починаймо.
Боже, дякуємо тобі за благословення,
з яким ми можемо робити улюблену справу з усіма цими…
красивими людьми.
Не всі, лише дехто крас…
Хочемо подякувати тобі за цю мить,
і скажи їм, що як не вловлять біт,
то будуть биті.
Амінь. Моліться…
Дякую всім за Мачеллу.
Ми хочемо переконатися, що ви знаєте всі кроки,
бо приблизно п’ятьох чи дев’ятьох не було між 11 й 12.
Зараз усе трохи безладно, але ви підхопите.
І я хочу, щоб ви знали: я справді ціную все, що ви робите…
Не можу так дихати. Але я ціную, що ви робите те, що ви робите.
Але…
Це красиво. І ми всі красиві.
Люблю красу красивих людей, красу нас усіх тут разом.
Це так добре.
Досить вже аплодувати, дідько.
Плескаєте, коли кажу зупинитись. Тому кроки не можете вивчити.
Кажу: один, два, три, чотири — і ви робите один, два, три, чотири.
Учіться чогось, дітки.
Намагаюся навчити, підготувати до майбутнього.
Один, два, три, чотири, п’ять.
Ну. Один, два, три, чотири, п’ять.
Дайте гляну. Один, два, три, чотири, п’ять.
Гаразд, думаю, ви готові.
Ми маємо відчути енергію одне одного.
У нас вийде, так?
Відчуємо енергію одне одного, і в нас вийде.
Гаразд? Добре.
У мене голос сів. Гаразд.
Треба відчути енергію. Зробимо все правильно.
Бо всі «у-у-у» та «а-а-а»
мають обов’язково звучати разом.
Бо це… Я цього не відчуваю.
Я не розумію. Ви хочете зауважень, але не реагуєте на них.
Якщо ви реагуватимете, поставите реакцію моїм зауваженням, тоді вийде.
Немає сенсу робити зауваження, якщо ви не реагуєте.
Реагуйте на зауваження.
Медея!
Ми репетирували чотири години
перед виходом на сцену.
А потім ще чотири години після виступу,
щоб побачити свої помилки.
Переклад субтитрів: Ольга Ковальова