Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
New York City, toivottakaa tervetulleeksi Mumbaista asti saapunut Vir Das.
Kiitos! Kiitos paljon.
Rauhoittukaa. Tuohan oli aggressiivista.
Pelkäsin jo ennen lavalle tuloa.
Teen stand up-komiikkaa vuonna 2022. Mitä tahansa voi sattua tänä iltana.
Voi tulla pidätys, päällekarkaus, puukotus tai litsari.
Voin jopa päätyä Redditiin.
Teidän illastanne en tiedä. Ehkä menette kotiin.
Lavastatte kuvia todisteeksi -
tosielämän kokemuksista. Jaatte ne alustalle,
joka vaihtaa datanne dopamiiniksi ja masennukseksi -
valeuutisten maailmassa, jossa vain sarjakuva on totta.
Tänä iltana olemme varmoja vain siitä,
että joku miljonäärijohtaja, rahojensa avulla ja poikuuden energiallaan -
panee pikku rakettinsa huippumalliin, avaruuteen tai molempiin.
Tervetuloa esitykseen!
Veisin teidät mielelläni kotiin. Tuletteko seuraksi?
Ihanaa!
Mennään teille! En ehkä voi palata omaani.
Katsotaanpa illan yleisöä. Olettekin kiva sakki.
Näen intialaisia -
ja heidän petiseuraansa.
Näen valkoisia, jotka luulivat Vir Dasia saksalaiseksi. Näen teidät.
Ette katsoneet julistetta.
Koti on siellä, missä turva, koska maailma on turvaton.
Eikö niin? -Joo!
Palasin juuri Lontoosta. Turvatonta!
Iltapäivällä Lontoon keskustassa, korttelin päässä hotellistani,
82-vuotias pariskunta oli kävelyllä.
Seurasi murha päiväsaikaan.
Niin!
Uhri oli hirveän nuori mies.
Vanha mies puukotti, ja rouva yritti ryöstää.
Vanhat brittirouvat eivät yleensä murhaa.
Toiset pistetään asialle ja lyödään ritariksi.
Rouvat vain ryöstävät.
Ei kansa voi kansainyhteisöltä varastaa.
Liian aikaista vai?
Anteeksi vain, en välitä. Ainoa kuningatar, josta välitän, on Yas.
Yas Queen!
Sanottiinkohan sitä? Kuningatar sanoo: "William,
yhdistä perhe.
Sovi veljesi kanssa."
William vastaa: "Yas, Queen!"
Enpä tiedä.
Kun tulee New Yorkiin,
kaikki sanonnat kaupungista näyttävät olevan osittain totta.
"Nykille ei vittuilla!"
"Nykiä ei suljeta!" Todella voimakasta.
Sitten sataa kolme minuuttia.
Luovutatte heti.
Ei täällä edes sada oikeasti. Sade on ihan ruikulia.
On vain hyödytöntä sumua saartamassa näkökenttää,
kuin olisi osana alkoholistien keskustelua.
Minä olen Mumbaista. Siellä on monsuunisateita.
Ne ovat -
kuin jumalallisia orgasmeja,
jotka Mumbaissa laukeavat naamalle kolme kuukauden ajan.
Mumbain sade on niin vahvaa, että kuulo heikentyy. Tiesittekö?
Intialaisethan tekevät näin.
Se on traumaperäistä.
NYC on kuulemma vaarallinen. Ei muuten ole.
Olen ajellut muuallakin USA:ssa.
Siinä näkee paljon kaunista metsää.
Sama maisema on joka ainoassa rikosdokkarissa,
mitä ikinä on nähty.
Amerikka on vain kilometritolkulla sopivaa hautapaikkaa.
Välissä on kaupungit, ruumiiden lähteet.
Mumbai on turvallisimpia kaupunkeja. Miksikö?
Sieltä ei hautapaikkaa löydä.
Ruumiin voi kaivaa vaikka kolmen metrin syvyyteen.
Seuraavana aamuna siinä roikkuu pyykit.
Se on taustanäyttelijänä Bollywoodissa.
Mumbaissa kuolema ei riitä töistä laistamiseen.
Pikku kylissä tosin on mukava yhteisöllisyyden tuntu.
Jos opiskelija katoaa metsään,
viidessä minuutissa koko kylä kokoontuu etsimään häntä käsi kädessä.
Viidessä minuutissa huudetaan: "Angela!"
"Tännepäin, Angela!"
Valkoisten kanssa en lähtisi metsään mistään hinnasta.
Siten syntyy kultteja.
Jos luonnossa on kymmenen valkoista ja yksi tummempi,
vannon, että minusta tulee johtajanne.
Jos minulle sanoo: "Vir, opiskelija katosi metsään."
Tiedättekö, mitä teen?
Soitan serkuilleni Intiaan,
koska opistosta aukesi paikka.
Tyypit,
yhden kuolema on toisen koulutus. Sen sanon.
Se taas sanoo jotakin yhteiskunnasta,
että väkivaltateko on dokumentoinnin arvoinen -
eikä tavanomaista.
Kun valkoinen on vaarassa, toimitaan. Painutaan kameroiden kanssa metsään.
Kun vaarassa on musta tai ruskea,
kuvaamme koko höskän huvin vuoksi.
Tummien tekemät rikosdokkarit ovat tärisevää -
käsinkuvattua materiaalia.
Juttu ei tunnu mysteeriltä.
Valkoisten rikosdokkareissa murhaaja jää löytymättä.
Tummien rikosdokkareissa murhaaja on ruudussa univormu päällä.
Tyypit!
Tulin vain syömään nautaa, ja lähden huomenna. Rauhoittukaa.
Ainoastaan Venäjällä tiedetään homman nimi:
"Elämä on lyhyt. Bileet!"
Kovin tänä vuonna tapaamani venäläinen oli Prahan KGB-museossa.
Jos ette ole käyneet, käykää. Ei se ole museo.
Se on kolmen neliömetrin kellari, jossa on rasisti venäläinen.
Oven avaus oli voimakas.
Mies tuli verhon takaa sanoen: "Hei!
Tervetuloa KGB-museoon."
Kuin nimi olisi ollut salainen!
Olin heti mukana. Sanoin, että pelkkä K riitti.
Vakuutuin.
Pari viikkoa seurailin vaimoa alasti kotona hokien "KGB".
Osa teistä tekee vielä samoin tänään.
Omille vaimoillenne.
Paikan myyntivaltti on propaganda. "Tulkaa sisään. Kerron salaisuuden.
Hitlerillä oli 3 000 tonnia natsikultaa.
Sodan jälkeen löytyi vain 150 tonnia.
Missä loput? Ei tietoa,
mutta vuosia myöhemmin Amerikka on voimakkain valtio."
Mietin: "Maksoin liian vähän."
Se oli kaunista ironiaa.
Seisoin siinä intialaisena ja esitin närkästynyttä salatusta kullasta.
Onko natsikulta teistä salaliitto? Ette tiedä tätikullasta.
Jokaisella intialaisnaisella täällä on tallelokero, josta aviomies ei tiedä.
Sitä ei nuuski esiin edes Indiana Jones.
Graalin maljakin löytyy ennen Manjun kaulakorua.
Mutta koti on siellä, missä turva.
Sitä voi miettiä.
Palasin Newarkista Air Indian lennolla -
27. marraskuuta 2021 Mumbaihin eli kotiini.
Nuorempi, noin 65-vuotias, lentoemäntä -
tuli tarjoamaan ginilasillista.
Kieltäydyin. Hän sanoi: "Juo se hiton gini, hra Das!"
Syy oli yhteinen tunteemme siitä, että laskeuduttuani -
minut pidätetään ja viedään tyrmään.
Olin valmistautunut siihen tavallani.
Lakkasin sheivaamasta. Aloin punnertaa.
Olin pulassa,
koska tein Kennedy Centerissä videon kotimaastani.
Sen nimi on "Kaksi Intiaa".
Noinko reagoitte nyt?
Video käsittelee maani kaksijakoisuutta ja tarvetta yhdistyä.
Se on lisännyt kansani kaksijakoisuutta.
Monia yhdistää närkästyneisyys minua kohtaan.
Olin maan trendaavin asia kolme viikkoa.
Sain seitsemän rikoshaastetta.
Syytteinä oli kapinan lietsonta ja Intian häpäisy vieraalla maaperällä.
Kolme suurta uutiskanavaa kutsui minua terroristiksi.
Sepä onkin kiintoisa puheenaihe iltasella äidin kanssa.
Katsomme uutisia.
"Sinähän et tiennyt, miten kuvailla työtäni."
Otsikoissa luki: "Vir Das on terroristi."
Ajattelin vain, että onpas loukkaavaa aitoja terroristeja kohtaan.
Voitteko kuvitella? "Veli, kuka tuo häiskä on?
Suunnittelimme väkivaltatekoja vuosia etukäteen,
mutta nyt pitää näköjään alkaa puhujaksi."
Vannon, että en ole saanut palautetta terroristeilta.
Puhelimesta ei kuulu: "Moi, Vir. ISIS täällä. Olemme faneja.
Milloin on seuraava komediashow?
Kokeilit Netflixiä. Kokeilisit ISIS:iä.
Tiesitkö, että ISIS:illä on enemmän tilaajia?"
Tottahan se on.
ISIS on helpompi jakaa perheessä.
ISIS:in ja Netflixin tavoitekin on sama: olla räjähdysmäinen.
Pääsin täälläkin uutisiin.
Olin CNN:llä ja mietin: "Milloin uutisointi alkoi?"
Olin BBC:n etusivulla!
Isossa otsikossa luki: "Koomikko jakaa maan."
Sössin aika pahasti, jos britit sanovat minun jakaneen Intian.
Tietyt tahot tahtoivat kumota kansalaisuuteni,
koska en ole "puhdas" intialainen.
Länsimaisuus on "saastuttanut" minut.
Varokaa puhdasverisyyttä juhlivia.
Sen opin saa jo Harry Potterista.
Aloitettiin myös aihetunniste "Vir Das on orja!"
"Länsimainen orja!"
Se olisi loukkaavaa, jos sukunimeni ei olisi Das.
Ei hätää! Käännän osaamattomille.
Das tarkoittaa kirjaimellisesti "orja".
Etunimeni on kuitenkin Vir. Olen ilmeisesti "rohkea orja".
Vaikka eivätkös kaikki orjat ole? Oletteko nähneet huoletonta orjaa?
"Juu. Olen orja. Orjuus on aika rentoa.
Tehdään töitä kotoa. Mikä siunaus!"
Se loukkaa minua, mutta on totta. Kasvoinhan ulkomailla.
Oloni on aina ollut jumittunut.
Olen liian intialainen länteen ja liian länsimainen Intiaan.
Käykö se järkeen?
Taputitte helposti. Minäpä selitän.
Kuulkaas.
En ole niin intialainen, että alkaisin lääkäriksi.
Toisaalta olen liian intialainen mennäkseni valkoiselle lääkärille.
Anteeksi.
Sitä vain,
että mieluummin vaikka intialainen insinööri.
En tarvitse hoitoa, vaan halpaa ja tehokasta heti!
En halua vatsavaivoihin probiootteja, vaan ajastetun röyhtäytysvyön.
Vipinää kinttuun!
Pidän silmällä myös länsimaista politiikkaa.
Mielestäni Amerikan aborttilaki on karmea.
Kaikki alle 29…
Kaikki alle 29-viikkoiset ovat naisen oman päätäntävallan alla.
Niin uskon, mutta olen myös intialainen!
Siksi uskon, että kaikki yli seitsenvuotiaat -
ovat vanhempien yhteisesti murhattavissa sandaalilla.
Uskon myöhäisaborttiin.
Äänestättehän minua?
Kuritus kuuluu asiaan.
Kun olin 17-vuotias, kolaroimme ystäväni isän auton.
Hän potkaisi poikaansa kasseille.
Hän kuritti samana iltana kahta sukupolvea.
Ystäväni sai pojan. Ensimmäiset sanat olivat: "Otan osaa."
Esiinnyn Amerikassa, mutta pelkään myös tulevani ammutuksi.
Mielestäni täällä tarvitaan aselakia heti.
Intialaisena tosin -
tahdon ainakin yhden pyssysankarin kaverikseni.
Kaiken varalta!
Soitan Punjabiin: "Manjeet, sinua tarvitaan."
Ei sillä, että kaikilla Punjabissa olisi ase.
Joillain on teräaseita. Se on nopeampaa.
Ihmiset ovat vain herkkiä hedelmiä.
Opin ensin englantia, joten osaan sitä paremmin kuin hindiä.
Mielestäni hindi on silti vahvempi kieli.
Siinä on kauniita sanoja, joita englanti ei kielenä pysty kuvaamaan.
Kaunis sana on…
Se on hindiä.
Olettekos muut moista kuulleet?
Se tarkoittaa 40 eri asiaa.
Tehdään tämä yhdessä.
Olen iloinen.
Olen surullinen.
Haista paska!
Maista paska!
Valkoiset eivät osaa. Se vaatii vuosien nahkeutta ja kyynisyyttä.
Kymmenen ilmastonmuutos- ja Donald Trump -vuoden jälkeen -
kaikki ovat, että: "Helkkari!"
Niin hyvä en englannissa ole, että harrastaisin seksiä englanniksi.
Sen teen hindiksi.
Englanti vaatii itsevarmuutta.
Ollaan, että: "No niin!
Kohta lätisee, pimu. Hittolainen!
Kohta naidaan. Hitto vie!"
En ole sellainen.
Sanon enemmänkin: "Kiitos. Luoja sinua siunatkoon!
Ethän minua unhoita?"
Tuo on ainoa vitsi, jota en tänä iltana käännä -
itsetuntoni tähden.
Koululaisten keskuudessa on levinnyt trendi, joka liittyy videooni.
Trendin mukaan, jos saa tilaisuuden puhua ulkomailla,
kannattaa olla Swami Vivekananda, ei Vir Das.
Mukana on kuva meistä.
Siinä on kovat paineet, vai mitä?
Koomikoita verrataan guruihin, mutta ei toisinpäin.
En ole koskaan lukenut lehden viihdeosiosta:
"Dalai Lama ei naurattanutkaan."
"Jeesus Kristus: parempi taikuri kuin koomikko."
"Mooses toistaa samaa kymmentä vitsiä. Hanki paremmat materiaalit!"
"Muhammed: rakastin kirjaa, vihasin sarjista."
Puhutaanpa tappouhkauksista.
Niitähän satelee.
Perheeni sammuttaa kännykät,
koska uhkauksia tulee kymmeniä tuhansia.
En kalastele sympatiaa tai kerskaile.
Kukaan ei ole uhri eikä sankari.
Intialaisille tappouhkaus on yks hailee.
Amerikkalaiset vetävät herneen nenään.
Intialaiset puolestaan… Nyt käännän teille.
Intialaiselle voi sanoa…
Käännös kuuluu: "Tapan isäsi ja juon hänen verensä."
Jos sen sanoo intialaiselle, vastaus on vain: "Vai niin.
Kokeile vaikka.
Älä tosin tiistaina. Veri ei ole vegaania."
Sain muuten 1,8 miljoonaa seuraajaa eri somealustoilla 72 tunnissa.
Seuraajat ovat 18–25-vuotiaita.
Yleisöni on siis nuorin, suurin ja edistysmielisin -
sekä kolloin koskaan kokemani.
Mitenkäs te? Pitäkää ääntä 18–25-vuotiaat.
Te tolvanat! Miksi?
Rahanne kelpaa kyllä,
mutta olen kuin mikäkin hyypiösetä diskossa.
Eivät edes tiedä, mikä on disko! "Selkävika vai?" Ei ole.
Siellä vanhempanne nylkyttivät toisiaan.
Nuoret sanovat: "Tuemme sinua, Vir. Tämä on liike!" Minä siihen: "Ei ole.
Syötte äitinne tekemiä nuudeleita.
Ei tämä ole liike."
Kunhan mainostamme hyveitä käyttäytymällä somessa kuin elukat.
Niitä meistä tuleekin. Oletteko nähneet leijonan karjuvan?
Mitä tapahtuu? Lauma seuraa heti perässä.
Uudelleentwiittaus!
Oletteko nähneet rynnivää gnuuta?
Eivät ne tiedä, mihin rynnivät tai miksi. Siinä olisikin aihetunniste.
Oletteko nähneet lintujen juttelevan?
Toinen lehahtaa ja toinen laskeutuu.
Se on sama juttu eri liikkein, kuten TikTok.
Ehkä se kuulostaa siistimmältä niille. Kuulemme vain…
Ehkä se on linnuille…
Rakastan tuota biisiä.
Sen kuullessani kuvittelen aina vaikuttajan kuolevan.
Uskon, että sukupolvenne voi pelastaa maailman,
koska ette pidättele tunteitanne.
Joka kokemus on sanallistettava jo tekovaiheessa -
ja palautetta on saatava, ennen kuin on edes valmista.
Ainakaan ette ole estyneitä.
Ette kanna taakkaa.
Ilmaisette vain.
Tunnette kehossanne ja mietitte: "Taidan tuntea itseni naiseksi."
Ette ole estyneitä ja menette nettiin. Sanotte: "Taidan tuntea itseni naiseksi."
Noin vanha olen. Luulen netin pitävän ääntä.
Joku toisella puolen maailmaa sanoo: "Samoin. Tee näin.
Vaiheet yksi, kaksi ja kolme."
Se on etuoikeus ja taito,
ei itsestäänselvyys.
Meillä ei ollut keskusteluseuraa.
Oli vain intialaiset vanhemmat.
Jos olisin mennyt sanomaan: "Huomenta, äiti ja isä.
Taidan -
tuntea itseni naiseksi."
Vastataan: "Selvä!
Tunne sitten itsesi naiseksi, joka pärjää kokeissa.
Se kävisi kyllä.
Meitä kiinnostaa arvosanojen korjaus, ei sukupuolen."
Eikä se kiinnosta minuakaan.
Joka sukupolven oikeus on rikkoa sosiaaliset käsitteet keskustelemalla.
Teille se on sukupuoli. Siitä vain! Rikkokaa pois.
Tämä voi päättyä hyvin.
Toivottavasti nautitte moninaisuudesta kuten vanhempanne uskottomuudesta.
Sekö oli liikaa?
Ette tarvitse sukupuolta,
mutta vanhemmilla on oltava periaatteet, vai?
Vanhempanne kahlitsi avioliitto, joten he loivat erobisneksen.
Isovanhempianne kahlitsi rotu.
He mursivat ne muurit, mutta ei puhuta siitä.
Esitetään, että isoäiti menee kesäisin Jamaikalle ruoan perässä.
Aikuistukaa!
Isovanhempanne olivat kaksikymppisiä 60-luvulla.
He kävivät ainakin yksissä orgioissa.
Nimi oli tosin eri, "bingoilta" tai vastaavaa.
Ehkä se oli "kommarikokous".
Meille se juttu oli seksuaalisuus.
Meidän vanhempamme eivät pitäneet "puhetta".
Kun olin 13-vuotias, äitini eteni kuin etsivä.
"Sinulla ei ole tyttöystävää, Vir.
Naiset välttelevät sinua.
Jos olet homo, kerro. Lääkäri korjaa sinut."
Ajattelin: "En ole homo. Olen luuseri."
Nehän ovat vastakohtia.
Homomiehet ovat voittajia ja aina kehittymässä.
Minä pukeudun näin ja ystäväni Shashank noin.
Me syömme näin ja hän… Hän uneksiikin paremmin.
Hän nukkuu hymy huulillaan yöstä toiseen.
Herätessä kysyn: "Mistä hitosta uneksit?"
"Sorbetista," hän vastaa.
"Sorbetista vai?
Unesikin ovat laktoosittomia ja yläluokkaisia."
Minä -
en ole uneksinut sorbetista.
Olen uneksinut vain Toblerone-suklaasta,
enkä saanut edes syödä koko hiton suklaata.
Se on yhä kuin rautakanki sisälläni.
Tuo saa aina saman reaktion.
En tiedä, miksi. Siksikö, että vitsi yllättää?
Vai Tobleronen muodon takia?
Siinä menisi hetki. Kolmiota yrittää ahtaa rinkulaan.
Näitä unia minä näen.
Ja näin käytän alustaani.
Mutta…
Olin minäkin utelias seksuaalisuudestani.
Kun olin 13-vuotias, muhinoin pojan kanssa.
Tiedättekö?
Minuuteissa selvisi, ettei se ole meidän juttumme.
Ei se tuntunut väärältä, mutta ei oikealtakaan.
Minun sukupolveni ei koskaan puhu siitä,
koska opiskelimme tiedettä Delhin julkisessa koulussa.
Meille opetettiin, että kokeilun on aina onnistuttava.
En siis näe itseäni heterona,
vaan epäonnistujana homouskokeessa.
Tasokokeissa luisti, makuuhuoneessa ei.
Ensisuudelmani oli siis heteropoika.
Otan osaa, naiset.
Sitä tahtoo eri asioita.
Osa tahtoo suudella, osa seikkailla.
Suuni oli kuin Maa, jonka hän uskoi olevan litteä.
Sanoin: "Etkö tahdo yhtään kiertää?"
"En," hän vastaa. "Jatkan samaa loppuun asti."
Tulipa tänne muuten tukala ilmapiiri.
Sori, Amerikka. Oliko tuo isku heteromiesten vyön alle?
Nämä ovat läntisen komedian sääntöjä.
Aina on vitsailtava heistä, keillä on enemmän oikeuksia.
Lyödään yläkoukkuja.
Sorretumpia ei pilkata.
Se on isku vyön alle.
Tiesittekö sen?
Onpa kehno länsimainen sääntö.
Lännessä etuoikeuden tila on vakaa.
Intiassa se vaihtelee.
Se heittelehtii kuin höyhen tuulessa.
Ensin on Forrest Gump ja kohta Laal Singh Chaddha.
Ylös, alas, ylös ja alas!
Lännessä useimmat muutenkin -
kritisoivat itse etuoikeuksiaan, ennen kuin muut ehtivät.
Siten voi salaa jatkaa niistä nauttimista.
Jotkut teistä hämmentyivät. "Hän tietää!" valkoiset miettivät.
Kun etuoikeuksista puhuu vivahteikkaasti, keskustelu leviää käsiin.
Sanokaapa vaikka,
voinko minä intialaisena pilkata Ivanka Trumpia?
Sekö on yläkoukku?
Sallitaan vai? Mietitäänpä.
Entä jos Ivanka saa lapsen syyrialaisen pakolaismuslimin kanssa?
Ei se mahdotonta ole.
Voisinko pilkata vauvaa?
Olettepa surkeita.
Miettikää nyt. Pakolaisen ja Trumpin vauva on hauska.
Tyypit,
miettikää vauvaa.
Inzamam-ul-Trump! Miettikää poikaa.
Hän on näköjään jo 60-senttinen. Mitä sitten? Miettikää sitä hiton vauvaa.
Hän omistaa 75 rakennusta Manhattanissa, mutta ei kotimaata. Naurettavaa!
Tiedetään. Olo meni epämukavaksi.
Peruutetaan.
Voisinko pilkata Vladimir Putinia? Onko se yläkoukku?
Mietitäänpä. Entä jos häntä vaivaa kaljuuntuminen?
Luulitteko, että Jada on ainoa kalju diktaattori?
Mies istuu surkeana Kremlissä päätänsä hieroen.
"Venäjällä ei kasva mikään."
Älkää boikotoiko minua. Anteeksi.
Ettehän boikotoi?
Se hidastaisi vangitsemistani.
Se on sitä lännen koomista kantelua.
Olin amerikkalaisen koomikon kanssa. Hän sanoi: "Cancel-kulttuuri on hullua!
Ihmisryhmä lähti perääni Twitterissä!"
Jaaha.
Kuin kertoisi kastroidulle, että kasseja kutittaa.
Ärsyttävin lännessä lukemani otsikko on:
"Miksi intialainen komedia koettelee rajoja?"
Oikeastiko? Koska katsoimme, mihin ne johtavat!
Tulevaisuus tuo oikeustapauksia.
Rajoihin kuuluu oikeuden aikarajat.
Pitäisi siis tehdä turvallista sisältöä.
Intiassa tehdään turvallisia elokuvia. Intia voittaa aina Pakistanin.
Oli kyse sodasta, kriketistä, imppauksesta tai Uuno-pelistä, niin voitamme aina.
Rakastammeko niitä elokuvia? -Joo!
Ulkomaillakin pitäisi tehdä koko perheen sisältöä.
On komediaa eteläaasialaisesta perheestä -
mukavine naapurisuhteineen.
Iltaisin tosin katsotaan Bollywood-elokuvaa heidän ampumisestaan.
"He ovat niin perinteisiä!"
Niin! He asuvat ulkomailla.
Siellähän intialaiset perinteisesti asuvat.
Ulkomailla!
Jos tahtoo intialaislastensa olevan neitsyitä 25-vuotiaina,
heidät kasvatetaan New Jerseyssä.
Sattuihan tuo, mutta se on totta. Olenko väärässä?
Et!
Onko täällä intialaisten ulkomailla kasvattamia?
Näyttäytykäähän.
Täällä on. Kaikella kunnioituksella:
Vanhempienne Intiaa ei ole olemassa. Se on arkaainen ja mennyttä!
Pop-kulttuurinne Intiaakaan ei ole.
Ei Intiassa mennä näin.
Puhummeko noin kotona?
Emme!
Siten puhutaan vain täällä.
Tiesittekö? Se on amerikkalaisaksentti.
Tulkaa kotiin! Tulkaa.
Tulkaa katsomaan modernia Intiaa kaikessa kaaoksessaan -
ja sen peittoavassa kauneudessaan. Tulkaa.
Jos ette tule, älkää luennoiko ulkomailla siitä,
mitä on olla intialainen.
Jokaisen mumbailaisen sanoin:
"Tule taistoon tai painu vittuun!"
Käännän, ei hätää.
Tämä ei ihan toimi englanniksi.
Kuulittehan reaktion hindiin?
Se säväytti.
Suora käännös englanniksi olisi:
"Painu kentälle tai työnnä jotakin perseeseesi."
Ei se ihan toimi.
Onpa muuten jännä valinta.
En -
osaa sanoa, missä tilanteessa -
olisi vain nuo vaihtoehdot.
Mikä kenttä edes on kyseessä?
Taistelukenttäkö?
Jutellaan: "No niin, pojat.
On aika.
Taistellaan maamme puolesta.
Lähdetään kentälle.
Jos he tahtovat taistelun, sen he piru vie myös saavat.
Oletko mukana?"
"En minä taida.
Tungen jotakin perseeseeni."
Enpä tiedä.
Onko kyseessä urheilukenttä? Maratoonarit juttelevat:
"Harjoittelimme koko elämän.
Mennään kentälle -
ja voitetaan Nigerialle kultaa.
Oletko mukana?"
"Nyt kyllä väsyttää!
Tungen jotakin perseeseeni."
Vai onko kyseessä enemmänkin pelto?
Maanviljelijät puhuvat: "No, Jim.
Maissia riittää.
Voi olla aika mennä korjaamaan sato."
"Ei, Paul!
Kaadan puuta ja työnnän perseeseen."
"Anteeksi, mikä tässä kestää?"
"Vähän improvisoimme tuossa.
Yritämme lopettaa."
"Hän on oikeassa.
Ennen jatkoa on oltava loppu."
"Kristus sentään.
Lasken kolmesta alaspäin.
Sitten jatketaan.
Onko selvä, Jim?"
"On, Paul."
"Kyllähän se käy."
"Selvä."
"Da."
"Kukas vittu sinä olet?"
"KGB!"
Palataan esityksen pariin.
Epäonnistuneesta anaalista puheen ollen, onko täällä vanhempia?
Se oli aasinsilta.
Vanhempi valehtelee, jotta lapsi uskoo ihmeisiin.
On Jumalaa, hammaskeijua, veronpalautuksia ja muuta.
Muistatteko päivän, jona lähditte maailmalle -
ja tajusitte vanhemmat urpoiksi?
Minä olin kuuden.
Isäni ja minä katselimme parvekkeella tähtiä.
Kysyin: "Mitä tähdet ovat?"
Isä vastasi ykskantaan: "Taivaassa on kirkas valo, Vir.
Ennen se sokaisi ihmisiä.
Jumala pisti mustan paperin taivaan ja maan väliin.
Sitten hän pisti reikiä paperiin, ja siten syntyi taivaan valo."
Ajattelin: "Isä on mahtava."
Vein tiedon sitten kouluun.
Isä taisikin olla aineissaan.
Vihoittelin opettajalle syyttä.
Hän sanoi: "Tähti on palava vetymassa."
Ajattelin: "Ämmä ei tiedä paperista!"
"Isäsi on väärässä."
"Sinähän et isäni nimeä sano!"
Rauhoittukaa.
En minä opettajaa iskisi kasvoihin. Palkat tekevät sen jo.
Muistatteko koskeneenne toisen ihmisen kehoa,
kun ette vielä olleet nähneet Instagram-pornoa?
Keho tuntui ihmeeltä.
Riisuin tytön paidan ensikertaa, kun olin 16-vuotias.
Uskoin,
että jos painan toista rintaa, toinen kasvaa.
Turhaan tuomitsette. Hän luuli samaa palleistani.
"Jos puristan tästä, kaveri pakenee naapuriin."
Sehän on vain geopolitiikkaa.
Kun vähemmistöä painostaa,
enemmistö kasvaa muuttoliikenteen vuoksi.
Niin!
Etsimme ihmeitä. Sanon, että niitä on edelleen.
Kuulkaa, New York ja New Jersey.
Tämä -
mikrofoni on ihme. Kuunnelkaa.
Mikrofoni keksittiin 144 vuotta sitten.
Se on muuttanut maailmaa ihmistä enemmän.
Se aloitti toisen maailmansodan.
Mikrofoni vapautti mustat ja alisti juutalaiset.
Tällä tärkeät ihmiset saavat puhua vähäpätöisiä asioita.
Kotopuolessani vähäpätöiset ihmiset puhuvat tärkeistä asioista.
Olen aina pulassa,
koska havaitsin mikin tärkeyden kahdeksanvuotiaana.
Haluan kertoa sen tarinan teille. Haluatteko kuulla?
Sisäoppilaitokseni meno oli sairasta.
Väkivalta on oleellinen osa intialaista koulujärjestelmää.
Onko meitä intialaisia lyöty? -Joo!
Tavaroillako? -Joo!
Krikettimailoillako? Se on kansainyhteisön pahoinpitelyä.
Kerran minua lyötiin pingismailalla kaksi tuntia.
Tiedättekö, mitä taitoa se vaatii?
Uhrikin miettii: "Onpa vaikuttavaa. Jatka.
Käytä nystypuolta. Se kuorii ihoa."
Koulussa lyödään niin, etten edes muista niitä aikoja.
Intialaiset muistavat vain yhden turhan yhtälön.
Se onkin metafora elämistämme.
Jostakin syystä jokainen intialainen täällä muistaa,
että (a + b) potenssiin kaksi…
Oletteko valmiita?
Vetäkää henkeä.
On yhtä kuin… -Ei vielä!
Tämä on kuin matikkamonsuuni.
Odottakaa minua.
No niin.
(a + b) potenssiin kaksi on -
a potenssiin kaksi + b potenssiin kaksi + 2ab.
Miksi muistamme?
Maailmassa on kolmenlaisia.
Yksi tietää 2ab:n.
Toinen unohtaa sen.
Kolmas pitää sitä taikuutena.
Ja kolmannesta tehtiin… En kestä.
Koulussa tapahtunut seuraa koko elämän, vai mitä?
Joo! -Seksimielessä, siis.
Vetäydyitte. Petyin.
Saanko kertoa seksijutun?
Olin siis erään tytön kanssa.
Kysyin: "Mistä tykkäät?"
Hän sanoi: "Kurista minua."
Sanoin: "En."
Hän sanoi: "Se on fetissini. Kurista."
Sanoin: "Ei on ei."
Hän kysyi: "Ai, oletko vähän herkkä?" Sanoin: "En, vaan kuuluisa."
Hän sanoi: "Annan luvan. Kurista."
Sanoin: "Hyvä on."
Kolme viikkoa myöhemmin tuli salassapitosopimus. Se notarisoitiin.
Tyttö sanoi: "On aika." Minä sitten…
Kuristajaakin pelottaa.
Hän sanoi: "Ole mies!"
Sanoin: "Hyvä on.
Kelpaako, rva Patel?"
Hän kysyi: "Kuka hitto hän on?"
Sanoin: "Matikanopettajani ysillä."
Hän kysyi: "Onko tuo seksijuttusi?"
Sanoin: "Ei, vaan lähinnä oikeutta."
Kerran oppilas löi minua mailalla kahden viikon ajan.
En sano hänen nimeään,
ettei tule syytteitä. Hän oli Mohit Singhal.
Kerran koulussa väiteltiin. Poika oli kymmenen vuotta minua vanhempi.
Kun hän nousi lavalle, hän aloitti vitsillä.
Vitsi meni näin:
"Iltaa, kaikki.
Kävelette metsään ja tapaatte leijonan.
Mitä kello on?
On aika juosta."
En vieläkään tiedä, miksi viittasin.
Menin esittämään kysymyksen.
Muistan tunteneeni jotakin, kun tartuin mikkiin.
Se oli aivan uutta.
Se oli voimaa.
En istunut. Seisoin.
Katsoin itseäni vanhempaa poikaa.
Näin jotakin aivan uutta. Näin pelkoa.
Annoin sen kasvaa sisälläni.
Voitte kutsua sitä, vaikka rohkeudeksi.
Jotenkin minä sanoin: "Halusin vain sanoa,
Mohit Singhal.
Jos kävelee viidakossa -
ja tapaa leijonan, ei ole aika juosta, vaan kuolla, mulkku."
Koulu nauroi. Luoja, että he nauroivat.
Opin elämäni tärkeimmän läksyn.
Sanoilla on merkitystä.
Sanat aiheuttavat väkivaltaa ja voittavat sen. Ne muistetaan.
Olin pää pilvissä kävellessäni päivälliselle.
Sitten jokin ilmestyi puskasta ja veti minut sinne.
Se oli Mohit Singhal.
Hän kysyi: "Mikä aika on?"
Sanoin: "Aika kuolla."
Hän hakkasi minua kaksi tuntia, mutta en lakannut hymyilemästä.
Muistan maanneeni lattialla verissäni nauraen vain.
Ajattelin: "Ansaitsen tämän,
mutta tämä on hauskaa.
Näen tässä huumoria. Näin on hyvä."
Kuulun tälle lattialle. Se on kotini.
Tämä on vapauteni. Vannon sen.
On se! Tätä vapautta mietin,
jopa pakonomaisesti, Air Indian lennolla -
Newarkista Mumbaihin.
Lentoemäntä tarjoaa ginilasillisen.
Kieltäydyn. Hän sanoo: "Seuraa."
Hän vie minut eteen.
Lentokoneen hiljaisuudessa -
vanha nainen halaa minua, ja purskahdan itkuun.
Hän lohduttaa ammattimaisesti.
Ihan kuin tämä olisi päivittäistä Air Indialla.
Ehkä se johtuu ei-vegaanisesta ruoasta.
Hän sanoo: "Näin videon. Pidin siitä todella.
Mitä tahansa käykin, pidä leuka pystyssä!
Tiedän, mitä käyt läpi."
Sanon: "Ei pahalla, täti.
En olisi noin varma."
Hän sanoo: "Älä hupsi. Meillähän on sama työ.
Me molemmat palvelemme vihaisia setiä."
Joskus tarvitaan vain Air Indian täti.
En ole ylimielinen.
Kyllä minä tiedän, miksi sedät suuttuvat.
He rakastavat maataan. En minä sitä tuomitse.
Rakastatteko tekin?
No, useimmat ainakin.
Loput ovat nationalisteja.
Mietitäänpä.
Jokaisessa maassa on isänmaallisia ja nationalisteja.
Isänmaalliset rakastavat maataan ja toimivat siten.
Nationalistit rakastavat itseään ja kulttiaan,
jota mainostavat maansa kautta.
Lippu liitetään narsismiin.
Toiset eivät määritä, miten rakastaa maatanne.
Tuo tuntuu viisaudelta,
jonka pian jaatte juhlissa omananne.
Siitä vain, mutta jos olette vaarassa,
ja teitä piestään kysellen, mistä kuulitte näitä,
muistakaa nimeni: Aziz Ansari. Onko selvä?
Tai Hasan Minhaj.
Passi on sama.
Saavumme Mumbaihin humalassa. Hyvin tehty, täti.
Lentokentällä odottaa 200 paparazzia.
Enhän minä nyt niin kuuluisa ole.
Meitä seurataan hiljaisuudessa.
Talon ulkopuolella odotetaan kymmenen päivää.
Kaikki on hiljaista.
Sitten kysyn asianajajilta: "Onko kaikki hyvin?"
He sanovat: "Rikastuimme, horo." Sanon: "Ette te, vaan minä!"
He sanovat: "Tämä on poliisiasia.
Poliisi päättää, tuleeko syytteitä vai ei."
Kuluu 35 hyvin pitkää päivää.
Seitsemällä poliisiasemalla,
eri kaupungeissa,
katsotaan videotani.
Vuorotellen he sanovat: "Ei ole ongelmaa.
Olemme samaa mieltä. Seuraamuksia ei tule."
Minä…
Se oli oikeastaan henkeäsalpaavaa. Eivät koomikot ole rohkeita.
Poliisi! Se vasta oli yläloukku.
Iltana, jona minua kutsuttiin terroristiksi,
sain myös Emmy-ehdokkuuden.
Olin…
Olin Emmy-gaalassa Vir Das: For India -esityksen vuoksi.
Siitäkin oli jo lakiasia.
Punaisella matolla niitä oli kuusi lisää.
Oliko se tottakaan?
Minulta kysyttiin: "Millaista on olla Amerikassa nyt?"
Vastasin: "On hyvä olla poissa Intiasta.
On hyvä matkustaa."
"Tuntuuko, että kotona odotetaan innolla?"
"No, ei tyyninäkään."
"Mitä sanot, jos voitat?"
"'Apua!' En tiedä."
Muistan, kuinka minua hävetti.
"Luoja, älä anna minun voittaa. Siitä he suuttuvat!
Jos voitan, he suuttuvat."
En voittanutkaan ja suutuinkin itse.
Hävisin ranskalaiselle.
Paikalla oli upeita ranskalaismiehiä.
He tiesivät minusta.
He tulivat sanomaan: "Kuulimme, mitä sinulle tapahtui.
Moni meistä aikoo harrastaa seksiä.
Olet kaunis mies. Saat tulla mukaan. Lievitetään stressiä."
Kysyin: "Juhlitteko Emmyä orgialla?"
Hän vastasi: "Ei, kun on maanantai."
Sanoin: "Kiitos tarjouksesta,
mutta jos jään kiinni, se ei näytä hyvältä otsikoissa.
'Ensin syrjitään, sitten sekaannutaan.'
Kaksi maata rangaistuksineen.
Hän sanoi: "Ymmärrän, jos et tahdo.
Vieressä on myös kenttä…"
Aina, kun olen ehdolla palkittavaksi, sattuu jotakin.
Kymmenen vuotta sitten olin saada Filmfare-palkinnon.
Ironinen vastauksenne on sopiva.
Filmfare Awards on iso asia.
Ne ovat kuin Oscar-gaala,
mutta Oscarit ovat kalliimpia.
En ollut ennen käynyt. Sain kulkuluvan, joka laitetaan auton sisäpuolelle.
Siinä luki: "V-V-V-VIP".
VVVVIP, siis!
Asia oli uusi, joten laitoin luvan ulkopuolelle.
Sitten lähdin valtatielle.
Silmäkulmasta näin, kun VVVVIP-passi viuhahti ohi, että vvvvip vain -
ja kiisi autorikšan mukana hittoon.
Intialaiset oikeudet ovat tosiaan tuulesta temmattuja.
Siinä sitten yritin Film Cityn ulkopuolella -
vakuutella vartijalle, että olen näyttelijä.
Hän katsoi minua ja sanoi sanatarkkaan:
"Jos sinä olet näyttelijä, minäkin olen."
Seuraavan tunnin ajan vakuuttelin,
että vartija voisi näytellä.
Sitten hän sanoi: "Ehei. Jos minä voin olla, sinäkin voit."
Hän hämmentyi, kuten minäkin. Sitten astuin sisään, kuin jedi.
Päästyäni gaalaan kuulin, että tuottajani Aamir Khan -
boikotoi tapahtumaa.
Hän ei antanut materiaalia, jota voisi toistaa nimeni yhteydessä.
Niinpä.
Amerikkalaiset eivät tiedä näitä näyttelijöitä,
mutta he ovat taitavia ja ansaitsevat ehdokkuuden.
Valot himmenivät. Julistettiin:
"Ehdolla sivuroolista -
Manikchand Pan Pasandilla on…
Matkakumppani Expedia, hiuskumppani Sunsilk,
meikkikumppani L'Oréal, kumppanikumppani Shaadi.com,
herpeskumppani Durex Filmfare Awards.
Ehdokas on Farhan Akhtar elokuvasta Zindagi Na Milegi Dobara."
Seurasi kaunis 20 sekunnin video miehestä näyttelemässä kahdella ruudulla.
"Abhay Deol, Zindagi Na Milegi Dobara."
Seurasi toinen kaunis 20 sekunnin video tästä miehestä näyttelemässä.
"Ja Vir Das, Delhi Belly."
Ruudulla oli passikuva!
Sitä kesti 20 sekuntia.
Oli hiirenhiljaista!
20 sekunnin hiljaisuus live-esityksessä on pirun tuskallinen!
Näytti siltä, kuin olisin kuollut.
Se oli hiljainen hetkeni.
Kaikki olivat surkeina. Ihmiset sanoivat: "Kuolipa nuorena.
Kuka hän on?"
Kameran osoittaessa minuun, en tiennyt, mitä tehdä.
Surin sitten itseäni: "Kuollut!"
Hän elää nyt, mutta tappaa itsensä vielä.
Ajattelin sitä sinä yönä. Samoin Emmy-gaalan yönä.
Kuulkaas.
En tahtoisi,
että pahin vihollisenikaan tuntisi pettäneensä maansa.
En toivoisi sitä.
Ja…
Se oli selvää silloinkin ja on edelleen.
Jos koskaan luon maailman,
jossa en saa mikkiä, en piittaa siitä maailmasta.
Muistan olleeni -
hienossa The Beekman -hotellissa New Yorkissa -
seisoskelemassa aulaan katsellen.
Seisoin omassa kerroksessani ja mietin:
"Tunaroin tämän.
Eivät he anna… Pitäisi hypätä.
Tämä Emmy-asuni on hieno.
Lähettäkööt minut matkaan siinä."
Sitten muistin vaimoni nukkuvan viereisessä huoneessa.
Se olisi nolo uloskirjaus -
hotellista -
ja elämästä.
Ja tämä oli hotelli Nykissä. Jos tömähtäisin aulaan -
säikyttäisin ainakin kolmea kansaa.
Joku britti kysyisi: "Onko Netflixiä?
Aulassa on kuollut intialainen.
Mitä nyt? Taasko he kinuavat itsenäisyyttä?"
Amerikkalaisia olisi baarissa: "Hän ei ansaitse sinua, Angela.
Jätä hänet.
Elämä on lyhyt.
Mene metsään. Kyllä se siitä."
Aulassa oleva lapsi olisi Instagramissa.
Ajattelin: "Ei. En vajoa pimeyteen.
Jos kuolen, kuolen auringonvalossa."
Polttelin sitten vain ja katsoin Jumalan paperia.
Keskiyöllä tiimini Intiasta soitti.
Jokainen tuottaja, ohjaaja, elokuvastudio, tapahtumapaikka,
sponsori ja asiakas hylkäsi minut.
Ajattelin: "Tajuan kyllä.
On ruokittavia…"
He sanoivat: "Sinua ei haluta nyt kumppaniksi.
Sinulla on kuitenkin someseuraajia. Voisit olla…"
"Olenko vaikuttaja?
Vitut auringosta! Hyppään."
Ryhdyin siihen, mihin kaikki taiteilijat, kun ura on ohi -
eli huumeisiin.
Kohosinkin kunnon pilvitorniin.
Silloin muistin, miksi en pössyttele.
Ei se rentouta minua. Se panee minut pystyyn ja pelokkaaksi.
Se on pahimmanlaatuista panemista.
Toisaalta pelko on parasta…
Se on outo yhdistelmä, kun pelkää ja panettaa.
Siksi en käytä musiikkifestareilla.
Huutelisin Coldplayn konsertissa: "Katsokaa tähtiin!"
Itsemurhakaan ei enää onnistu, koska mietin:
"Entä jos hyppään se edellä, mutta en kuole?"
Voi veljet.
Jos kuolen, kuolinilmoitus on surkea.
"Vir Das löytyi alastomana, kuolleena, yksin ja peloissaan -
suuren hotellin aulasta keskikokoisen kangen kanssa.
Huumorilla nousi ja lähti myös."
Kahden kuukauden päästä perheeni sai avata kännykät.
Ne räjähtivät.
Eivät vihasta, vaan rakkaudesta.
Ystävällisiä viestejä tuli miljoonittain kautta maailman.
Ne olivat -
yksityisviestejä.
Parissa minuutissa liput oli myyty.
Bollywoodista soitettiin ja haluttiin…
Minne menikin, ihmiset ottivat vastaan rakkaudella ja lämmöllä.
Siihen reagoi epäillen ja inhoten.
"Missä olitte, kun tarvitsin teitä?
Kun maailmani paloi ja perheeni oli vaarassa,
missä äänenne oli? Luulin, ettei teitä ole!"
Siinä kasvaa -
vähäsen.
Lakkaa säälimästä itseä.
Siinä tajuaa,
että vihaa huudetaan, mutta rakkautta tunnetaan.
Ei ole reilua odottaa, että rakkautta huudetaan.
On oltava kiitollinen, että sitä edes tunnetaan.
On luotettava, että se voittaa vihan.
Sen opin saa jo Harry Potterista.
Jos koskaan olette hukkua vihaan tai maanne uppoaa siihen,
tahdon teidän muistavan pinnan päällä olevan rakkauden.
Ette vain kuule sitä pimeydessä.
On kestettävä aamunkoihin.
Ääni on pehmeä, mutta ei heikko.
Ongelma on samanaikainen kahtalaisuus.
Se on kuin tulisi kahdesta…
En toista vitsejä.
Sitten pitäisi vain jatkaa. On oltava kuin mitään ei olisi käynyt.
Surin uraani. Luulin, että en enää näkisi teitä.
Nyt olemme taas samassa huoneessa.
Tämä on odottamaton siunaus.
En voisi olla kiitollisempi sydämeni pohjasta.
Jokin silti muuttui. Ei ole enää menetettävää.
Ei tarvitse tehdä vaikutusta.
En ole enää ikinä valtavirtaa tai siisti. Tämä oli tässä,
mutta olen vapaa.
Hyvin pitkään olimme vain olemassa samaan aikaan.
Kuten a + b.
Sitten tapahtui jotain ja joku ratkaisi meidät.
Nyt olen b potenssiin kaksi.
Haluan teidänkin tuntevan itsenne ratkaistuiksi.
Ja mitä tapahtuukaan, teidän naurunne on 2ab.
Yhdessä teemme taikuutta!
En enää koskaan häpäise Intiaa vieraalla maaperällä.
Kannan intialaista maaperää mukanani kaikkialle.
Tänään katsotte mumbailaisen koomikon esitystä -
Juhu-rannan hiekalla, jota kannan mukanani.
Joka kerta, kun pilkkasin kotimaatani,
tein sen Intian maaperällä.
Ajoitin sanani oikein.
Ettekö usko? Katsokaa uudestaan.
Tämä on tullissa outo keskustelu.
"Miksi matkalaukussasi on hiekkaa?"
"Isänmaallisuudesta!"
Monikaan lentoyhtiö ei anna ottaa mukaan hiekkasalkkua.
Yksi antaa.
Menin minne tahansa, kannan Mumbain hiekkaa mukana.
Lennämme Air Indialla.
Jos on lentänyt Emiratesilla, tietää, millainen kompromissi se on.
Oletteko kokeilleet?
Te tuskin, mutta entä muut?
Anteeksi.
Tuli tunteita pintaan. Piti peruuttaa.
Lennätte vielä joskus.
Ahkeroikaa -
tai maatkaa näiden kanssa.
Tämä on viimeinen tarinani. Olen etuoikeutettu,
mutta hellyttävämpi tarinan edetessä. Oletteko valmiita?
Lensin Emiratesin ykkösluokassa.
Istuin on valtava. Oletteko nähneet?
Olette kai kävelleet ohi.
Lentoemäntä oli yksi kauneimpia näkemiäni naisia.
Hän kertoi: "Täällä on suihku, hra Das.
Menettekö tuntia ennen laskeutumista -
vai kaksi tuntia ennen?"
Häkellyin kauneudesta ja luulin, että hänen kanssaan.
Sanoin: "Tämä on paras lentoyhtiö.
UNESCO:kin valitsi sen!"
Ykkösluokassa on kylpyhuonekin!
Se on asunnon kokoinen! Teidän asuntonne, mutta silti.
He antavat pyyhkeen. Siinä riisuutuu. Sitten alkaa…
En tee näin suihkussa. Anteeksi.
Ei tämä ole Bollywood-elokuva.
Ei se noin mene.
Otan vain saippuan. Sitten jhaagaan ja…
Mitä hittoa?
Mitä sanaa te sitten käytätte?
Mitä sanaa? -Saippuoida.
Saippuoida vai? Niinkö, rva?
Kaikella kunnioituksella…
Anteeksi. Ei ollut tarkoitus,
mutta saippuoida on jotenkin…
"Olen Sandeep, mutta sano Sandyksi vain."
Siellä oli vihreä valo. En nähnyt, kun se meni punaiseksi.
En ole suihkussa näin, vaan näin. Selin on parempi.
Olenko ainoa? Eikö kukaan muu?
Tekö, rva? Siinä kuulitte.
En tahdo kuumaa nestettä naamalleni.
Tahdon sitä perseeseeni. Tekin, rva?
Se johtuu siitä, että…
Anteeksi. Kun kasvoin, meillä ei ollut suihkua. Oli ämpäri.
Oli kuuma ja kylmä hana.
Lämpötila piti itse säätää.
Sitä varten piti itse olla sekä insinööri että selvänäkijä.
Vesi oli aina liian kuumaa. Mitä siis teimme?
Oli turvallista heittää vesi selkään,
jotta se viileni, ennen kuin ehti syleilemään kasseja.
Se on tiedettä!
Vettä oli kymmeneksi minuutiksi. Nainen ei sanonut.
Olin hyvässä vauhdissa, kun vedentulo loppui.
Näytin pilven hyväksikäyttämältä.
Tulin suihkusta ja menin lavuaarille vaahtokarkkini kanssa.
Olin kuin lintualtaalla.
En yltänyt laittamaan vehkeitäni altaaseen -
pestäkseni noin vain.
Vettä piti ottaa kämmenittäin ja roiskia pimeisiin paikkoihin.
Koko kylpyhuone tulvi.
Se oli likomärkä.
En suostu olemaan se intialaismies,
joka tuhosi kylppärin.
Siinäpä olin sitten polvillani yhden pyyhkeeni kanssa -
ja luuttusin ykkösluokan lattiaa.
Luuttusin sitä!
Miksi? Maani vuoksi!
Minäkö muka maanpetturi?
Olen siivooja!
Sanotte orjaksi vai? Olen myös luuttuaja.
Siivosin hyvin. Nainen pyysi pyyhkimään toisenkin kylppärin.
"Olet ihan sotkussa, hra Das. Lattia tosin on puhdas."
Ajattelin: "Näin on hyvä, rva. Näen tässä huumoria.
Kuulun lattialle. Se on kotini."
Olen Vir Das.
Oli kunnia esiintyä teille.
TERVETULOA RANNALLE
"WATSONILLE"
Tekstitys: Asra Pietilä