Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- ויס דאס: נחיתה -
ניו יורק, כל הדרך ממומבאי, קבלו בבקשה את ויר דאס!
תודה. תודה רבה לכם.
תירגעו. תודה. זה היה אגרסיבי.
כבר הייתי מבועת לפני שיצאתי.
אני עושה קומדיה ב-2022, הכול יכול לקרות הלילה.
יכולים לעצור אותי, לתקוף אותי, לדקור אותי, לסטור לי.
אפילו גרוע מזה, לדבר עליי ב"רדדיט".
לא יודע איך הערב שלכם נראה.
אולי אתם מגיעים הביתה,
עורכים תמונות דיגיטליות שלכם כדי להוכיח
שהייתה לכם חוויה אמיתית, בפלטפורמה שעוצבה במיוחד
כדי לגרום לכם דיכאון וחרדה על ידי המרת הנתונים שלכם בדופמין,
בעולם שבו החדשות מזויפות, אבל ספרי הקומיקס אמיתיים,
והדבר היחיד שבאמת אפשר להיות בטוחים בו הלילה
הוא שאיזה מנהל עסקים מיליארדר עם מלא כסף ואנרגיה של בתול,
ידחוף את הטיל הקטן שלו לתוך דוגמנית על, לחלל, או לשניהם.
ברוכים הבאים למופע, חברים.
הלילה, ניו יורק, אני רוצה לקחת אתכם הביתה.
רוצים לבוא איתי הביתה, כן?
נפלא!
לבית שלכם! לא בטוח שיתנו לי לחזור לשלי.
אני רק רוצה להכיר את הקהל.
אתם נראים אחלה.
אני רואה... אני רואה אנשים ממוצא הודי.
אני רואה אנשים ששוכבים עם אנשים ממוצא הודי.
אני רואה אנשים לבנים אקראיים שחשבו שוויר דאס הוא גרמני.
אני רואה גם אתכם, חבר'ה.
לא ראיתם את הפוסטר.
בית הוא כל מקום שמרגיש בטוח כי אנחנו חיים בעולם לא בטוח.
אנחנו מסכימים על זה? -כן!
בדיוק הגעתי מלונדון, אנגליה. לא בטיחותי!
ברחוב ליד המלון שלי במרכז לונדון, באמצע הצהריים,
זוג בני 82 יצאו לצעדת צהריים,
רצח לאור יום.
כן!
הבחור שהם הרגו היה כל כך צעיר.
הגבר הזקן דקר אותו בזמן שהאישה ניסתה לשדוד אותו.
כי זקנות בריטיות בדרך כלל לא הורגות אנשים.
הן נותנות לאחרים להרוג ומעניקות להם תארי אבירות.
הן מבצעות את השוד, נכון?
זה לא סחר העמים, זה "חבר העמים", כן?
מוקדם מדי?
אני מצטער! לא אכפת לי.
למלכה היחידה שאני אוהב יש "יאס!" לפני התואר שלה.
אני אוהב "יאס קווינס".
אולי מישהו אמר את זה?
כולם התכנסו. המלכה כזה, "ויליאם...
"עליך לאחד את המשפחה.
"תשלים עם אח שלך."
והוא כזה, "יאס קווין!"
לא יודע, בן אדם.
כשאתה בא לניו יורק,
כל אמרה על העיר שלכם נכונה חלקית.
"לא מתעסקים עם ניו יורק!"
"אי אפשר לסגור את ניו יורק!" מאוד עוצמתי!
ואז יורד גשם במשך שלוש דקות.
ואתם מוותרים על החיים.
ואפילו לא גשם אמיתי. גשם צפון-אמריקאי חלשלוש.
נכון? כזה…
אובך חסר תכלית משוטט סביב הפנים שלך
כמו שיחה נלהבת של חבורת אלכוהוליסטים.
תשמעו, אני מגיע ממומבאי.
יש מונסון במומבאי, כן?
זה…
זאת האורגזמה של אלוהים.
במומבאי, גומרים לך על הפרצוף שלושה חודשים בשנה.
הגשם במומבאי כל כך חזק, שהוא גורם לאובדן שמיעה. ידעתם?
ראיתם פעם הודים עושים ככה?
זאת טראומה, יא גזענים!
אנשים סיפרו לי שניו יורק לא בטוחה. אני לא מסכים.
נסעתי בשאר האזורים של אמריקה.
אתה נוסע דרך יערות מופלאים.
זה בעיקרון המיקום של כל סרט פשע תיעודי
שאי פעם צפיתם בו בחייכם.
אמריקה היא בעצם שטח עצום שאפשר לקבור בו גופות.
שלאורכו מפוזרות ערים שמספקות אותן.
מומבאי היא אחת מהערים הבטוחות בעולם. יודעים למה?
אין מקום לקבור גופה במומבאי. זו הסיבה.
במומבאי אתה יכול לקבור גופה כשלושה מטרים מתחת לאדמה.
בוקר למחרת יתלו כביסה מהגופה הזאת.
הגופה הזאת תהיה ניצב בסרט בוליווד.
כי במומבאי, מוות הוא לא תירוץ לאבטלה.
אבל אני אוהב את תחושת הקהילה בעיירות הקטנות.
כן? למשל תלמיד מכללה נעדר ביער.
תוך חמש דקות, כל אנשי העיירה מתאגדים,
מחזיקים ידיים ויוצאים לחפש את התלמיד ביער.
תוך חמש דקות, "אנג'לה!"
"מכאן. אנג'לה!"
שום כסף בעולם לא יכניס אותי ליער עם אנשים לבנים.
ככה מתחילות כתות.
עשרה אנשים לבנים, ואיש חום פגיע בטבע.
אני יוכרז כמנהיג. מבטיח לכם.
אם תגידו לי, "ויר, תלמיד מכללה נעדר ביער".
יודעים מה אני אעשה באותו רגע?
אני אתקשר לבני דודים שלי בהודו.
כי עכשיו יש מקום פנוי במכללה הזאת.
חבר'ה…
מוות של אחד הוא התואר של אחר. זה כל מה שאני אומר.
אבל זה אומר משהו על החברה שלך
כאשר מעשה אלים הוא אירוע חריג שראוי לתיעוד
ולא אירוע נורמטיבי.
כשאנשים לבנים בסכנה, כולם קמים על הרגליים.
הם שולחים מצלמות לתוך יער.
כשאנשים שחורים וחומים נמצאים בסכנה,
אנחנו פשוט מחזיקים את הנייד ומצלמים את החרא הזה.
סרטי פשע תיעודיים של שחורים וחומים הם לכל היותר
סרטון רועד במצלמה ידנית.
כי אין תחושת מסתורין, נכון?
בפשע אמיתי לבן, הרוצח לעולם לא נתפס.
בפשע אמיתי שחור וחום, הרוצח על מדים, מול המצלמה.
חבר'ה!
הגעתי רק כדי לאכול בשר, ואני עוזב מחר, בסדר? תירגעו.
לדעתי המדינה היחידה שמאופסת על עצמה היא רוסיה.
הם כזה, "החיים קצרים. בואו נחגוג".
הרוסי הכי קשוח שפגשתי השנה היה במוזיאון הק.ג.ב. בפראג.
אם לא הייתם, אתם חייבים. זה לא מוזיאון.
זה מרתף ששטחו תשעה מ"ר עם רוסי גזען בתוכו.
הכניסה מאוד עוצמתית.
הוא צץ מעבר לווילון ואומר "שלום!
"ברוכים הבאים למוזיאון הק.ג.ב."
כאילו שהשם היה סוד.
השתכנעתי מייד, אמרתי לו, "שכנעת אותי כבר בק'".
הומרתי.
במשך שבועיים הלכתי ערום אחרי אשתי בבית ואמרתי "ק.ג.ב".
כפי שחלקכם יעשו מאוחר יותר הלילה.
עם האישה שלכם, לא שלי.
השיא של הסיור היה התעמולה.
הוא אמר, "כולם להתקרב, אגלה לכם סוד.
"במלחמת העולם השנייה, להיטלר היו 3,000 טון זהב נאצי.
"בסוף המלחמה, מצאו רק 150 טון זהב נאצי.
"אף אחד לא יודע איפה יתר הזהב.
"אבל שנים אחר כך, ארה"ב הפכה למעצמה הגדולה בעולם."
ואני חשבתי, "הסיור הזה צריך לעלות יותר".
זה היה רגע יפהפה ואירוני, כן?
לעמוד שם כהודי ולהעמיד פנים שאתה כועס על זהב לא מוצהר.
לדעתכם זהב נאצי זו קונספירציה?
לא שמעתם על דודה זהב, נכון?
לכל אישה הודית כאן הערב, יש מנעול לכספת
שבעלה לא מודע לקיומה.
עם זהב שאפילו אינדיאנה ג'ונס לא היה מוצא.
תמצאו את הגביע של ישו לפני שתמצאו את השרשרת של מנג'ו, כן?
אבל בית זה מקום שבו מרגישים בטוחים. מסכימים?
זה נושא שמעסיק אותי.
על טיסה של "אייר אינדיה" מניוארק למומבאי,
ב-27 בנובמבר 2021, הייתי בדרך הביתה.
דיילת אוויר צעירה, כבת 65…
ניגשת ומציעה לי כוס ג'ין.
אני מסרב. היא אומרת, "מר דאס. פשוט תשתה את הג'ין המחורבן!"
היא התעקשה, כי שנינו הרגשנו שכאשר אנחת במומבאי
יעצרו אותי וישלחו אותי לכלא.
אני התכוננתי בדרכי שלי לכלא.
הפסקתי להתגלח, התחלתי לעשות שכיבות סמיכה.
הסיבה שבגללה אני בצרות…
לאחרונה, צילמתי סרטון על המדינה שלי במרכז קנדי
שנקרא סרטון "שני ההודים".
עכשיו אתם מדברים!
הסרטון עוסק בקוטביות של האומה שלי, והצורך שלנו
באיחוד תחת השמש.
הוא הביא המון קוטביות באומה שלי.
והרבה אנשים התאחדו סביב הכעס עליי.
הייתי הנושא החם במדינה כשלושה שבועות,
שבע תלונות פליליות הוגשו נגדי,
הואשמתי בהסתה והשמצה של הודו על אדמה זרה.
כינו אותי מחבל בשלושה ערוצים שונים
בשעת השיא של החדשות.
זאת שיחה מעניינת לנהל עם אימא שלך בערב.
פשוט צפינו בחדשות,
"זוכרת שאמרת שאת לא יודעת איך להסביר מה אני עושה למחייתי?"
הכותרת הייתה: "ויר דאס הוא מחבל".
ואני זוכר שחשבתי, "זה עלבון גדול למחבלים אמיתיים".
מעניין איך מחבלים מרגישים, הם כזה, "אחי, הבחור הזה?
"אנחנו מתכננים פיגועים עשר שנים מראש,
"ועכשיו מסתבר שאנחנו צריכים לעשות הופעת ספוקן-וורד."
ניו יורק, לא קיבלתי שום תגובה מארגוני טרור. אני נשבע.
מעולם לא קיבלתי שיחת טלפון, "היי ויר, כאן דאע"ש. מעריצים שלך".
"ויר, מתי ספיישל הקומדיה הבא שלך?
"אנחנו יודעים שניסית בנטפליקס, אבל נשמח אם תנסה בדאע"ש."
"ויר, אולי אתה לא יודע,
"אבל לדאע"ש יש יותר מנויים מנטפליקס".
וזה נכון. יש להם.
המנוי המשפחתי הרבה יותר טוב.
נטפליקס ודאע"ש רוצים דבר זהה, וזה לפוצץ אותך.
הייתי בחדשות גם כאן.
הייתי ב-CNN, ותהיתי, "ממתי הם מסקרים את החדשות?"
הייתי… בבי.בי.סי! בדף הבית!
כותרת ענק שאמרה, "קומיקאי מקטב את האומה".
יש לכם מושג כמה צריך לפשל כדי שהבריטים יגידו
שאתה קיטבת את הודו?
מפלגות מסוימות בהודו קראו לשלול את האזרחות שלי
בטענה שאני לא הודי טהור.
החשיבה המערבית טימאה אותי.
תיזהרו מאנשים שמעריכים טוהר.
וזה אפילו לא היסטוריה, זה רק "הארי פוטר".
הם מתחילים לתייג, "ויר דאס הוא עבד!"
"עבד של המערב!"
זה היה מעליב אותי, אם השם שלי לא היה דאס.
אני אתרגם. אל תדאגו, לא-הודים, אל דאגה. אני אסביר.
המשמעות המילולית של "דאס" היא "עבד".
אבל השם הפרטי שלי הוא ויר, אז מסתבר שאני עבד אמיץ.
אבל… כל העבדים אמיצים, לא? פגשתם פעם עבד שאנן?
"כן, אני עבד. ברגוע, כן, אתה יודע…"
"עובד בעיקר מהבית. הבית שלהם. האשטאג, בורכתי."
למרות שזה מעליב אותי, הם לא טועים. גדלתי בחו"ל.
חלקית. אז תמיד הרגשתי תקוע, כן?
אני הודי מדי בשביל המערב, אבל מערבי מדי בשביל הודו.
נשמע לכם הגיוני?
חכו עם מחיאות הכפיים. אני אסביר, בסדר?
בסדר, בואו ננסה.
אני לא הודי מספיק כדי ללמוד רפואה,
לא! אבל אני הודי מספיק כדי לעולם לא לפנות לרופא לבן.
סליחה.
פשוט…
אני אתן למהנדס הודי לטפל בי לפני שרופא לבן יטפל בי.
אני לא צריך צמחי מרפא. אני צריך פתרון יעיל וזול עכשיו!
אני לא צריך פרוביוטיקה לבריאות הקיבה.
אני צריך חגורה שתכה בי כל חמש דקות.
קדימה, יא חרא.
יש לי השגות לגבי ההתנהלות המערבית.
אני חושב שחוקי ההפלות באמריקה הם בדיחה.
כל דבר מתחת ל-29…
כל דבר מתחת ל-29 שבועות, אני מאמין שזו בחירה של האישה על גופה.
אני מאמין בזה. אבל אני גם הודי!
אז אני מאמין שאחרי גיל שבע,
להורה מותר לרצוח את הילד שלו עם כפכף.
אני מאמין בהפלה לטווח הרחוק.
אני מצפה לקולות שלכם.
ומשמעת לטווח רחוק.
כשהייתי בן 17, חבר שלי ואני עשינו תאונה עם הרכב של אבא שלו.
האבא בעט לבן שלו בביצים.
הוא חינך שני דורות באותו ערב, חבר'ה.
לחבר שלי יש בן היום.
המילים הראשונות שלו היו, "אני מצטער, אבא".
אני מופיע בארה"ב, אז אני מפחד לחטוף כדור.
אתם צריכים פיקוח על נשק בדחיפות.
אבל אני גם הודי.
אז אני רוצה להיות חבר של הטיפוס עם הנשק.
למקרה שמשהו ישתבש.
אני יכול להתקשר לפנג'אב, "מנג'יט. אני צריך אותך".
ואני לא רומז שכל הפנג'אבים מחזיקים בנשק. תירגעו.
לחלקם יש סכינים וחרבות. מהיר יותר.
בני אדם פשוט שופעים ברגשות.
למדתי אנגלית קודם, אז אני טוב יותר באנגלית מאשר בהינדית.
אבל אני מאמין שהינדית היא שפה חזקה יותר מאנגלית.
יש מילים יפהפיות בהינדית שאנגלית לא מסוגלת לבטא
כשפה.
מילים יפות כמו…
זאת מילה בהינדית.
לא-הודים, שמעתם אותנו עושים את זה?
יש לזה בערך ארבעים משמעויות.
קדימה, כולם תעשו את זה איתי.
אני מאושר.
אני עצוב.
לך תזדיין!
זין עליי!
אנשים לבנים לא מסוגלים.
אתם צריכים שנים של לחות וציניות כדי שזה יצליח.
תנו לאנשים לבנים עוד עשור עם משבר האקלים ודונלד טראמפ,
והם יסתובבו ככה, "לעזאזל!"
אבל אני לא בטוח מספיק באנגלית שלי כדי לעשות סקס באנגלית.
אני עושה סקס בהינדית.
כי סקס באנגלית מלא בביטחון, כן?
"כן, מותק!"
"אני אפליק ללחמניות האלה, מותק!"
"אנחנו נזדיין כהוגן, מותק!"
אני לא עושה סקס ככה.
כשאני עושה סקס, אני כזה, "תודה רבה. שאלוהים יברך אותך".
"מי ייתן ולא תשכחי אותי."
לא-הודים, זו הבדיחה היחידה שלא אתרגם עבורכם הערב.
למען הערך העצמי שלי.
התחיל לרוץ קמפיין בין ילדים בבתי ספר
שהפכו את הסרטון שלי לוויראלי.
הקמפיין אמר, "אם יש לך הזדמנות לדבר מול קהל בחו"ל,
"תהיה סוואמי ויווקאננדה, לא ויר דאס."
עם תמונה של שנינו ביחד.
זה הרבה לחץ, ניו יורק. מסכימים?
להשוות קומיקאי לגורו רוחני. אף אחד לא עושה את ההפך.
מעולם לא קראתי ביקורת במדור התרבות,
"דלאי לאמה, לא מצחיק כפי שחשבנו שיהיה."
"ישוע המשיח, יותר קוסם מאשר קומיקאי."
"משה חוזר על אותן בדיחות. תביא חומרים חדשים, משה!"
"מוחמד, אהבנו את הספר, שנאנו את האיורים."
בואו נדבר על איומי מוות.
אנחנו מקבלים המון.
המשפחה שלי קיבלה הוראה לכבות את הטלפונים,
כי אנחנו מקבלים עשרות אלפי איומי מוות.
ואני לא אומר את זה כדי לעורר אמפתיה או כדי להתרברב.
אני לא הקורבן או הגיבור של אף אחד.
בסדר? הודים הם שאננים בנוגע לאיומי מוות בכל מקרה.
אם תאיים על משפחה אמריקאית, הם ירגישו דרוכים.
הודים, אתם יכולים להסתכל עלינו, ואני אתרגם עכשיו, חבר'ה,
אתה יכול להסתכל על הודי ולהגיד,
תרגום, "אני אהרוג את אביך ואשתה את דמו".
אתה יכול להגיד את זה להודי בקול רם, ואנחנו נגיד, "סבבה!"
תנסה.
אבל לא ביום שלישי. זה בשרי, אז…
צברתי 1.8 מיליון עוקבים ברשתות החברתיות תוך 72 שעות
בגילאי 18 עד 25.
אני יושב בקהל הכי צעיר, הכי גדול, הכי פרוגרסיבי,
והכי מטומטם שראיתי בחיים שלי.
אתם כאן הלילה? 18 עד 25, תעשו קצת רעש.
ממזרים ארורים, למה?
אני אוהב את הכסף שלכם…
אבל זה גורם לי להרגיש כמו הדוד המוזר בדיסקו, כן?
הם אפילו לא יודעים. "מה זה דיסקו, אחי?"
"זאת בעיה בגב?" זאת לא בעיית גב!
זה חדר שבו ההורים שלך מתמזמזים על יבש.
עכשיו הם מצטרפים. "אנחנו איתך, ויר.
"זאת תנועה". ואני כזה, "לא, זו לא!"
היד השנייה שלך אוכלת נודלס שאימא שלך הכינה.
זאת לא תנועה.
אנחנו מנסים להתחבר למוסריות ביחד
על ידי התנהגות חייתית ברשתות החברתיות.
כי זה הופך אותנו לכאלה. ראיתם פעם אריה שואג?
מה קורה באופן מיידי? שאר הלהקה כזה…
זה ציוץ מחדש.
ראיתם פעם גנו מסתער?
הוא לא יודע לאן הוא מסתער,
אחרי מי לעקוב, אבל בכל זאת מסתער.
זה האשטאג.
ראיתם פעם שתי ציפורים מדברות?
אחת עפה, השנייה נוחתת.
אותו צליל, תנועות שונות. זה טיק טוק.
להן זה נשמע מגניב יותר. אנחנו שומעים…
אולי בשפת הציפורים זה נשמע כזה…
אני אוהב את השיר הזה.
כל פעם שהוא מתנגן, אני מדמיין שמשפיען מת.
אני חושב שהדור שלכם יציל את העולם.
יש לכם אפס תקיעות רגשית.
אתם חייבים לבטא כל חוויה, באמצע החוויה
ולקבל עליה הכרה לפני שהשלמתם אותה.
אבל זה אומר שאתם לא מדחיקים רגשות.
אתם לא סוחבים מטענים.
אתם פשוט מתבטאים.
אתם מרגישים משהו חדש בגוף,
ואז אתם כזה, "אני חושב שאני מזדהה כאישה".
אתם לא מדחיקים. אתם מתחברים לאינטרנט.
אתם כותבים, "אני חושב שאני מזדהה כאישה".
אני עד כדי כך זקן. ככה נדמה לי שהאינטרנט נשמע.
מישהו בקצה השני של העולם אומר, "היי אחי, גם אני מזדהה כאישה.
"הנה מה שאתה צריך לעשות. אחת, שתיים, שלוש."
זאת פריבילגיה וזה כישרון.
אל תיקחו את זה כמובן מאליו.
לנו לא היה אף אחד לדבר איתו, כן?
היו לנו רק הורים הודים.
אם הייתי נכנס לחדר של ההורים, "בוקר טוב, אימוש, אבוש.
"אני חושב…
"שאני מזדהה כאישה."
"אוקיי!
"אתה יכול להזדהות כאישה שמוציאה ציונים טובים במבחנים?
"היא תתקבל בברכה בבית הזה.
"אישה שמתקבלת להארוורד. אכפת לנו ממקצוע, לא ממגדר."
וגם לי לא אכפת לי מהמגדר שלכם.
זו זכותו של כל דור לנפץ את המבנה החברתי
דרך שיח.
עבורכם, זה מגדר. אז קדימה.
תנפצו את זה.
אולי יצא מזה משהו טוב.
אני מקווה שאתם נהנים מהנזילות הזאת כמו שההורים שלכם נהנו מניאוף.
עכשיו לא נוח לנו, מה?
לך לא צריך להיות מגדר,
אבל מסתבר שאבא ואימא צריכים ערכים.
ההורים שלכם היו כבולים לנישואין, אז הם יצרו תעשיית גירושין.
הסבים והסבתות שלכם היו כבולים לגזע.
זה מה שהם שברו. את המחסומים הללו.
לא חייבים לדבר על זה.
אפשר להעמיד פנים שסבתא נוסעת לג'מייקה בכל קיץ בשביל מאכלי הים.
חבר'ה, תתבגרו!
הסבים והסבתות שלכם היו בני עשרים בשנות השישים.
סבא וסבתא היו באורגיה אחת לפחות.
לא קראו לזה ככה.
קראו לזה, "ערב בינגו" או משהו כזה.
מסיבה קומוניסטית או משהו כזה.
עבור הדור שלי, זו הייתה מיניות.
ההורים שלנו לא יכלו לדבר איתנו על זה.
כשהייתי בן 13, אימא שלי ניגשה אליי כמו בלשית שמפצחת תעלומה.
היא אמרה, "ויר, אין לך חברה.
"נשים לא מדברות איתך.
"אם אתה גיי, תגיד לי עכשיו. ניקח אותך לרופא ונתקן אותך."
אמרתי לה, "אימא, אני לא גיי. אני סתם לוזר".
אלו שני הפכים, כן?
גייז הם מצליחנים. הם תמיד הכי מתקדמים.
חבר שלי, שאשאנק. אנחנו מתלבשים ככה, הוא מתלבש ככה.
אנחנו אוכלים ככה, הוא… הוא חולם טוב יותר מאיתנו!
הוא ישן עם חיוך על הפנים בכל לילה. פשוט…
הוא מתעורר ואני כזה, "שאשאנק, על מה חלמת, לעזאזל?"
הוא אומר, "סורבה".
"סורבה?
"אפילו החלומות שלך נטולי לקטוז ובמעמד בינוני-גבוה, אחי."
אני…
מעולם לא חלמתי על סורבה.
חלמתי על שוקולד טובלרון פעם אחת בחיים שלי.
ואפילו בחלום לא זכיתי לאכול אותו.
הוא עדיין נכנס לתוכי. אבל, אתם יודעים…
אותה תגובה בכל פעם.
אבל אני לא מבין למה.
לא יודע אם עקב התפנית המפתיעה בבדיחה,
או בגלל המרקם של הטובלרון.
כי זה יכול לקחת זמן מה, כן?
אתם שמים משולש בתוך עיגול. מבינים?
אלה החלומות שלי.
וכך אני רוצה לנצל את הבמה שלי.
אבל…
גם אני הייתי סקרן לגבי המיניות שלי.
כשהייתי בן 13, התמזמזתי עם בן. ניסיתי את זה.
אתם יודעים, ותוך…
תוך חמש דקות ידענו שזה לא בשבילנו.
זה לא הרגיש שגוי, אבל גם לא הרגיש נכון עבורנו. הגיוני?
לא דיברנו על זה מעולם. רוב האנשים בדור שלי לא דיברו,
כי למדנו מדעים בבית הספר הציבורי של דלהי.
לימדו אותנו ש"כל הניסויים צריכים להצליח".
אז מנקודת המבט שלי, אני לא סטרייט.
נכשלתי בבוחן הכניסה להומוסקסואליות.
הצלחתי בפסיכומטרי, נכשלתי בהומוטרי.
אבל הנשיקה הראשונה שלי הייתה עם ילד סטרייט.
כן. אז גבירותיי, אני מזדהה איתכן.
נרשמנו למשהו אחר, נכון?
ציפיתן לנשיקה. אנחנו ציפינו לחקירה, כן?
כאילו הפה שלי היה כדור הארץ והוא האמין שהוא שטוח.
אמרתי לו, "היי, אחי, רוצה לנסות להסתובב קצת?"
הוא כזה, "לא. אני אמשיך באותו כיוון עד שאמצא את הסוף".
תראו כמה הקהל זז באי נוחות, דרך אגב.
אני מצטער, אמריקה. אני פוגע בגברים סטרייטים?
במערב יש לכם חוקים בקומדיה, כן?
תמיד תלעג לאנשים עם יותר זכויות יתר משלך.
זה נקרא פאנץ'-אפ.
לעולם אל תצחק על אנשים עם פחות זכויות יתר ממך.
זה נקרא פאנץ'-דאון!
שמעתם את זה, כן?
איזה היגיון מערבי מטופש!
כי במערב, זכות היתר שלך יציבה.
בהודו, זכות היתר שלך הפכפכה.
מעלה מטה, כמו נוצה. מתרפרפת ברוח.
רגע אחד אתה פורסט גאמפ, ברגע האחר אתה לאל סינג צ'אדה.
מעלה מטה, מעלה מטה, מעלה מטה!
בכנות, אני מרגיש שרובכם במערב
מעידים על זכויות היתר שלכם לפני שאחרים יעשו את זה
כדי שתוכלו לחזור וליהנות בשקט מזכות היתר שלכם.
חלקכם נראים מבולבלים. האנשים הלבנים כזה, "הוא יודע!"
ברגע שתוסיף דקויות לשיח זכויות היתר, הוא יתפרק.
תגידו לי אתם.
האם אני, בחור חום מהודו, יכול לספר בדיחה על איוונקה טראמפ?
זה פאנץ'-אפ? כן?
מותר? בואו נוסיף שכבות.
מה אם לאיוונקה טראמפ היה ילד עם פליט סורי מוסלמי?
זה יכול לקרות. אהבה היא אהבה.
אני יכול לספר בדיחה על התינוק?
סמרטוטים שכמוכם!
חבר'ה, באמת. תינוק טראמפ פליט מוסלמי זה משעשע.
חבר'ה…
תחשבו על התינוק הזה.
אינזמאם-אל-טראמפ. תחשבו עליו, בסדר?
לא יודע למה הוא בגובה חצי מטר.
זה לא ענייני, תחשבו על התינוק הזה.
יש בבעלותו 75 בניינים במנהטן, אבל אין לו מולדת. נו באמת!
אני יודע. אי נוחות.
אני אפסיק.
ולדימיר פוטין. אפשר לצחוק על ולדימיר פוטין?
בואו נוסיף שכבות. מה אם לוולדימיר פוטין הייתה אלופציה?
חשבתם שג'יידה היא הדיקטטורית הקירחת היחידה?
הוא פשוט יושב עצוב בקרמלין ומשפשף את ראשו.
שום דבר לא צומח ברוסיה.
בבקשה אל תבטלו אותי. אני מתנצל.
בבקשה! אני לא רוצה שיבטלו אותי.
זה ממש יפריע למאסר שלי.
זאת התלונה הגדולה על הקומדיה המערבית.
הייתי עם קומיקאי אמריקאי.
הוא אמר לי, "ויר, תרבות הביטול מטורפת!
"לפני כמה ימים אספסוף תקף אותי! אספסוף! בטוויטר!"
בסדר.
זה כמו לספר למישהו שסירסו אותו לאחרונה שהביצים שלך מגרדות.
הכתבה הכי מעצבנת שקראתי במערב הייתה,
"למה הקומדיה ההודית לא מנסה לחצות גבולות?"
ברצינות? נראה אותך מנסה לחצות אותם!
נסתבך קשות רק אם ננסה לחצות את הגבול.
נמצא את עצמנו בבית המשפט.
אנחנו יוצרים תוכן קל לעיכול.
בהודו אנחנו יוצרים סרטים קלים לעיכול בהם הודו תמיד מנצחת את פקיסטן.
לא משנה על מה!
קרב, קריקט, שאיפה, טאקי! תמיד מנצחים.
ואנחנו אוהבים את הסרטים האלה, נכון? -כן!
וכשאנחנו בחו"ל, אנחנו יוצרים תוכן משפחתי קל לעיכול.
תראו את קומדיית המצבים הזאת על המשפחה הדרום-אסיאתית.
תראו איך הם מסתדרים עם השכנים שלהם.
ומה הם עושים בלילה?
הם צופים בסרטי בוליווד על ירי בשכנים שלהם.
אבל הם כל כך שמרנים.
כן! הם חיים בחו"ל.
ההודים השמרנים חיים שם.
בחו"ל.
אם אתם רוצים שהילדים ההודים שלכם יהיו בתולים בגיל 25,
תגדלו אותם בניו ג'רזי, לא בניו דלהי.
זה כואב, אבל זה נכון. אני טועה?
לא!
יש כאן אנשים שגדלו עם הורים הודים בחו"ל?
קדימה, דור שני. בואו נראה אתכם.
הורים הודים כאן. אני אומר לכם עם כבוד.
הגרסה של ההורים שלכם להודו לא קיימת.
היא ארכאית, היא איננה!
וגם, גרסת תרבות-הפופ שלכם להודו לא קיימת.
הודו שבה כולנו מסתובבים כמו…
ככה אנחנו מדברים בבית?
לא!
לא, הודים מדברים ככה כאן!
יודעים מה זה החרא הזה? זה מבטא אמריקאי.
בואו הביתה! קדימה!
בואו הביתה ותחוו את הודו המודרנית, על הכאוס שבה
והיופי האינסופי שלה. בואו הביתה.
ואם אתם לא באים הביתה, אל תטיפו לנו מחוץ לארץ
על המשמעות של להיות הודי.
במילותיו של כל אדם ממומבאי שאני מכיר…
"בוא תעז להילחם בי, או שתלך להזדיין!"
אני אתרגם. אל דאגה.
אני מודה שבאנגלית זה פחות טוב.
שמעתם את התגובה בהינדית, נכון?
זה כזה… אתם יודעים?
אבל באנגלית, זה אומר…
"תבוא לשדה או שתדחוף משהו לתחת שלך."
לא טוב כמו בהינדית.
זו גם החלטה מסוימת מאוד לחיים.
אני…
אני לא יודע באיזה מצב אתם…
ששתי האפשרויות שעומדות לרשותכם…
אני אפילו לא יודע איזה מין שדה, כן?
זה שדה קרב?
שני בחורים כזה, "טוב, חבר'ה,
"זה הזמן…
"להילחם על המדינה שלנו… ועל האדמה שלנו.
"אז אנחנו נצא אל השדה הזה,
"ואם הם רוצים קרב, אז זין על זה,
"הם יקבלו קרב.
"אתם איתי?"
"לא, אין לי צורך.
"אני רק אדחוף משהו לתחת שלי."
לא יודע.
כמו מגרש ספורט, עם שני אצנים,
הם כזה,
"התאמנו לקראת הרגע הזה כל חיינו.
"אנחנו נעלה על המגרש הזה
"ונזכה במדליית זהב עבור ניגריה.
"אתם איתי?"
"אני עייף מאוד עכשיו!
"אני הולך לדחוף משהו לתחת שלי."
או כמו שדה חקלאי באמריקה.
שני חקלאים כזה, "ובכן, ג'ים,
"אני רואה הרבה תירס.
"אולי הגיע הזמן ללכת לשדה ולקצור."
"לא, פול!
"אני אגזום עצים ואדחוף אותם לתחת שלי."
"סלחו לי, למה זה לוקח כל כך הרבה זמן?"
"ובכן, קצת אלתרנו עכשיו.
"אנחנו חייבים למצוא סיום."
"הוא צודק, אתה יודע.
"אי אפשר להמשיך בלי סיום."
"אלוהים ישמור, בסדר. תראו.
"אני פשוט אספור לאחור משלוש עד אחת.
"אנחנו פשוט פאקינג נמשיך.
"בסדר, ג'ים?"
"בסדר, פול."
"זה בסדר מבחינתי."
"בסדר."
"דה."
"מי אתה לעזאזל?"
"ק.ג.ב!"
אחזיר אותנו לעניינים.
אפרופו כשל אנאלי, יש כאן הורים בקהל?
זה מעבר חד.
זה התפקיד שלכם לספר להם שקרים, לגרום להם להאמין בניסים.
אלוהים, פיית שיניים, החזר מס. הכול בא מכם.
זוכרים את היום שבו יצאתם לעולם האמיתי
וגיליתם שההורים שלכם מטומטמים?
הייתי בן שש.
אבא שלי ואני היינו במרפסת, הבטנו בכוכבים,
ושאלתי אותו, "אבא, מה הם הכוכבים?"
ואבא שלי, בלי לחשוב פעמיים,
אמר, "ויר, יש אור זורח בגן עדן,
"פעם האור עיוור אנשים.
"אז אלוהים לקח בריסטול שחור ושם אותו בין גן העדן לארץ.
"ואז אלוהים לקח עיפרון וחורר את הבריסטול.
"וזה הפך לאור של גן העדן."
ואני חשבתי, "אבא שלי אדיר!"
הפנמתי את המידע הזה והלכתי לבית ספר אמיתי.
ואז גיליתי שאבא שלי כנראה מסומם.
הפגנתי גישה פסיבית-אגרסיבית כלפי המורה שלי ללא סיבה.
המורה שלי אמרה, "כוכב הוא מסת מימן בוערת".
ואני כזה, "הכלבה לא יודעת על הבריסטול המחורר!"
היא אמרה, "אבא שלך טועה".
ואני כזה, "אל תעזי אפילו להגיד את השם של אבא שלי!"
תירגעי, מותק.
לעולם לא אסטור למורה. המשכורות שלהן עושות את זה.
זוכרים איך זה מרגיש לגעת בגוף של אדם אחר,
אבל בגלל שלא צרכת פורנו או אינסטגרם,
הגוף שלו מרגיש כמו נס?
בפעם הראשונה שהורדתי חולצה לבחורה, הייתי בן שש עשרה
ואני האמנתי…
שאם אלחץ על שד אחד, השני יתנפח.
אל תשפטו אותי. היא חשבה אותו הדבר לגבי הביצים שלי.
היא חשבה, "אם אני אמעך אותה, היא תלך לבית השכן".
זו גאופוליטיקה. זה הכול, נכון?
להפעיל לחץ על הקהילה הקטנה יותר.
להגדיל את הקהילה הגדולה, ולגרום להגירה. זה הכול.
כן!
אנחנו רודפים ניסים, ואני מבטיח לכם שהם קיימים.
תשמעו אותי שנייה. ניו יורק, ניו ג'רזי.
זה…
המיקרופון הזה הוא נס. תקשיבו לי רגע.
המיקרופון הומצא לפני 144 שנה.
הוא שינה את העולם יותר מכל אדם.
מיקרופון גרם למלחמת העולם השנייה.
מיקרופון שחרר את השחורים. מיקרופון דיכא את היהודים.
ברחבי העולם הוא מאפשר
לאנשים גדולים לדבר על דברים קטנים.
בעולם שלי, הוא מאפשר לאנשים קטנים לדבר על דברים גדולים.
הסיבה שבגללה אני תמיד בצרות…
היא שגיליתי את הכוח של המיקרופון בגיל שמונה.
הערב, ניו יורק, אשמח לספר לכם את הסיפור.
רוצים לשמוע את הסיפור הזה?
הלכתי לפנימייה דפוקה שקרו בה הרבה דברים מוזרים.
אלימות היא חלק בלתי נפרד ממערכת החינוך ההודית.
הודים, הכו אתכם פעם?
כן!
עם ציוד? -כן!
מחבטי קריקט… משחקים בריטיים של התעללות בילדים.
פעם הרביצו לי עם מחבט טניס שולחן במשך שעתיים.
יש לכם מושג כמה מיומנות ודיוק צריך בשביל זה?
אפילו הקורבן חושב, "זה מרשים מאוד. תמשיך, בבקשה".
"עם הצד המנוקד. אני נהנה מהתקלפות העור."
חטפנו כל כך הרבה בבית ספר, שאנחנו לא זוכרים משם כלום.
כל ההודים זוכרים רק משוואה אחת מיותרת
ומסתבר שהיא מטאפורה לכל החיים שלנו.
משום מה, כל הודי שנמצא כאן הלילה, זוכר
שאיי ועוד בי בריבוע…
מוכנים? כן?
נשימה עמוקה.
שווה ל… -עוד לא!
עושים לי מונסון מתמטי.
חכה לי, גבר.
בסדר, הנה זה.
איי ועוד בי בריבוע שווה ל…
איי בריבוע ועוד בי בריבוע… -איי בריבוע ועוד בי בריבוע…
ועוד שתיים-איי-בי. -ועוד שתיים-איי-בי.
למה לזכור את החרא הזה?
ישנם שלושה סוגי אנשים בעולם הזה.
אלה שיודעים על השתיים-איי-בי.
ואלה ששכחו מהשתיים-איי-בי.
ובחורים שחושבים ששתיים-איי-בי זה קסם.
וגרמנו לבחור שלישי… אני לא יכול אפילו…
מה שקורה לך בבית הספר נשאר איתך לכל החיים?
כן. -מינית?
נטשתם אותי. אני מאוכזב.
אפשר לספר סיפור סקס? כן?
אז תשמעו. התמזמזתי עם מישהי, כן?
שאלתי אותה, "מה את אוהבת?"
והיא ענתה, "ויר, תחנוק אותי".
ואני כזה, "לא!"
אז היא ענתה, "זה הפטיש שלי. אני רוצה שתחנוק אותי".
ואני כזה, "לא זה לא!"
היא אמרה, "מה אתה, רגיש?"
ואמרתי, "לא, אני מפורסם!"
היא אמרה, "אני מרשה לך. תחנוק אותי".
אז אמרתי, "בסדר".
שלושה שבועות מאז, לאחר שעורכי דין ניסחו הסכם סודיות,
מסמכים נוטריונים.
היא כזה, "עכשיו זה הרגע שלך".
ואני נחנקתי מחרדה בעצמי.
היא כזה, "יאללה, תהיה גבר!"
"בסדר!"
"את אוהבת את זה, גברת פאטל?"
אז היא שאלה, "מי זו גברת פאטל, לעזאזל?"
"המורה שלי למתמטיקה מכיתה ט'."
היא שאלה, "זה מחרמן אותך?"
"לא, זה עניין של צדק. אבל תתעסקי בשלך."
פעם תלמיד תורן הרביץ לי שבועיים ברצף עם מקל הוקי.
לא רוצה להגיד את שמו.
לא רוצה בעיות משפטיות. זה היה מוהיט סינגל…
היה דיון תחרותי בבית הספר. הוא היה גדול ממני בעשר שנים.
הוא עלה על הבמה, ופתח את הטיעון שלו בבדיחה.
הבדיחה הלכה ככה.
"ערב טוב, כולם.
"אתה הולך בג'ונגל ונתקל באריה.
"מה השעה?
"שעת חירום."
אני עדיין לא מבין למה הרמתי את היד שלי.
עליתי על הבמה כדי לשאול אותו שאלה.
החזקתי את המיקרופון והרגשתי משהו
שלא הרגשתי לפני כן.
כוח.
לא יכולתי לשבת, אבל פתאום יכולתי לעמוד.
הסתכלתי על הילד הזה שגדול ממני בעשור,
וראיתי משהו שלא ראיתי לפני כן. פחד.
ונתתי לזה למלא אותי.
תקראו לזה אומץ, איך שתרצו, כן?
ופתאום להיות מסוגל להגיד, "רק רציתי לומר לך…
"מוהיט סינגל…
"שאם אתה הולך בג'ונגל
"ואתה נתקל באריה, זו לא שעת חירום, זו שעת המוות, מניאק."
כל בית הספר צחק! אלוהים, הם צחקו.
ולמדתי את השיעור הכי חשוב בחיים שלי.
למילים יש משמעות.
מילים גרמו אלימות והביסו אותה. מילים נחקקות בזיכרון.
הייתי בעננים כשהלכתי לאכול באותו ערב.
ומשהו יצא מהשיח ומשך אותי אל השיח.
וזה היה מוהיט סיגנל.
הוא אמר, "מה השעה?"
ואני אמרתי, "שעת המוות".
הוא הרביץ לי במשך שעתיים, אבל לא הוריד את החיוך מהפנים שלי.
שכבתי על הרצפה, מדמם ללא הכרה, צוחק,
כי פשוט חשבתי, "לעזאזל, זה הגיע לי.
"אבל זה מצחיק.
"אני רואה בדיחות מכאן. אני חושב שאני אוהב את זה."
אני שייך לרצפה. הרצפה היא הבית שלי.
וזה חופש. אני נשבע באלוהים.
באמת! אני חושב על חופש,
חושב באובססיביות, על טיסה של אייר אינדיה…
מניוארק למומבאי.
דיילת אוויר מציעה לי כוס ג'ין.
אני מסרב. היא אומרת, "מר דאס, בוא איתי".
לוקחת אותי לקדמת המטוס.
בדממה של מטוס מנומנם,
הגברת מחבקת אותי ואני מתחיל לבכות.
והיא מנחמת אותי כמו מקצוענית.
כאילו שזה קורה בכל יום באייר אינדיה.
כנראה אחרי שאנשים טועמים את הארוחה הבשרית.
היא אמרה, "ראיתי את הסרטון. אהבתי אותו.
"לא משנה מה יקרה, תעמוד זקוף, בן!
"אני יודעת בדיוק מה אתה עובר."
ואמרתי, "דודה, עם כל הכבוד…
"אני לא בטוח שאת יודעת."
והיא ענתה, "אל תהיה טיפש. אין לנו אותה עבודה?
"שנינו צריכים לשרת דודים כעוסים."
לפעמים כל מה שצריך בחיים זו דודה של אייר אינדיה.
תראו, אני לא יהיר, ניו יורק.
אני יודע למה הדודים כועסים. אני מבין, כן?
הם אוהבים את המדינה שלהם. לעולם לא אשפוט מישהו על זה.
אתם אוהבים את המדינה שלכם?
ובכן, רובם אוהבים את המדינה שלהם.
השאר לאומניים, אבל…
נפרק את זה.
בכל מדינה בעולם יש פטריוטים ויש לאומניים.
פטריוטים אוהבים את המדינה שלהם ועושים דברים עבורה.
לאומניים אוהבים את עצמם, ואת הכת של עצמם
והם משתמשים במדינה כדי לשווק את זה.
זה בסך הכול נרקסיזם עם דגל.
אל תיתנו לאף אחד לומר לכם איך לאהוב את המדינה שלכם.
זה מרגיש כמו מידע
שאתם תעבירו הלאה במסיבה כאילו הוא שלכם.
זה בסדר, אבל אם אי פעם תהיו בסכנה,
אנשים יתחילו להרביץ לכם,
"איפה לעזאזל למדת את השטות הזאת?"
אני צריך שתזכרו שהשם שלי הוא עזיז אנסרי. בסדר?
או חסן מינאג'.
אותו דרכון.
אנחנו מגיעים למומבאי שיכורים מג'ין, כל הכבוד, דודה.
מחכים לנו 200 צלמי פפראצי בשדה התעופה.
אני לא עד כדי כך מפורסם.
הם עוקבים אחרינו בשדה התעופה בדממה.
הם מחכים מחוץ לבית שלנו במשך עשרה ימים בדממה.
פשוט דממה.
אחרי עשרה ימים, אני מתקשר לעורכי הדין שלי ושואל, "אנחנו בסדר?"
הם כזה, "כן, אנחנו עשירים, אחי". ואני כזה, "לא אתם! אני בסדר?"
הם ענו, "ויר, זה תיק משטרתי.
"המשטרה תחליט אם להתקדם עם זה או לא."
זה לקח 35 ימים ארוכים מאוד.
בשבע תחנות משטרה שונות ברחבי הודו,
בשבע ערים שונות…
תחנות המשטרה צופות בסרטון שלי.
כולן אומרות בזו אחר זו, "זאת לא בעיה.
"אנחנו מסכימים איתו. אנחנו לא נעשה דבר."
אני…
האמת שזה די עוצר נשימה, כשחושבים על זה.
קומיקאים הם לא אמיצים.
המשטרה! עכשיו, זה פאנץ'-אפ!
בלילה שבו כינו אותי מחבל במדינה שלי
הייתי מועמד לפרס אמי.
הייתי…
הייתי בניו יורק בטקס האמי, עבור מופע שנקרא "ויר דאס: בשביל הודו",
שכבר היה לי תיק פתוח בגללו.
כשהלכתי על השטיח האדום, נפתחו עוד שבעה תיקים.
אז הייתי צריך לזייף, כן?
הלכתי על השטיח האדום,
"ויר, איך זה מרגיש להיות באמריקה עכשיו?"
"טוב להיות מחוץ להודו. אני לא אשקר."
טוב לטייל.
"אנשים מתרגשים בשבילך בבית?"
"ובכן, הם לא רגועים."
"מה תגיד אם תזכה בפרס?"
"הצילו! לא יודע."
אני זוכר שהרגשתי תחושת בושה קשה.
"אלוהים, אל תיתן לי לזכות. זה ממש יעצבן אותם. בבקשה!"
"אל תיתן לי לזכות. זה ממש יעצבן אותם."
ואז לא זכיתי, וזה עצבן אותי.
הפסדתי לסדרה צרפתית גדולה
וגברים צרפתים מהממים התהלכו שם
ושמעו מה קרה לי.
והם ניגשו אליי ואמרו, "שמענו מה קרה לך.
"זה בטח מאוד מלחיץ.
"תשמע, חלקנו הולכים לעשות סקס יותר מאוחר הלילה.
"אתה… אתה גבר יפה. אתה יכול להצטרף.
"נוריד ממך את הלחץ."
שאלתי, "אתם עורכים אורגיה לכבוד האמי?"
והוא ענה, "לא, יום שני היום, אז…"
אמרתי, "אדוני, אני מעריך את ההצעה,
"אבל אם יתפסו אותי, זו תהיה כותרת גרועה בשבילי כרגע."
"שתי מדינות מחרימות ומבצעות מעשי סדום בוויר דאס."
חוקי עונשין שונים לחלוטין.
הוא ענה, "אני מבין, אבל אם אתה לא רוצה,
"יש מגרש קרוב לכאן. אתה…"
בכל פעם שאני מועמד לפרס, משהו קורה.
לפני עשור הייתי מועמד לפרס "פילמפייר".
התגובה האירונית שלכם מתאימה.
פרסי פילמפייר, חבר'ה. זה עניין רציני.
הם כמו פרסי האוסקר שלנו.
רק שהאוסקר עולה הרבה יותר כסף.
מעולם לא הייתי מועמד.
פילמפייר שלחו לי כרטיס שמצמידים לשמשה בתוך הרכב.
על הכרטיס היה כתוב: אח"מממם".
כלומר, "אחמם!".
אף פעם לא הייתי שם, אז הצמדתי את הכרטיס לשמשה מבחוץ.
אני על הכביש המהיר.
בזווית העין, אני רואה את הכרטיס מתעופף.
נדבק לריקשה ונעלם לעזאזל.
זאת הכוונה שלי בזכות יתר הודית.
מאוד נדיפה.
אני בינתיים תקוע בשערי פילמסיטי, מנסה לשכנע
את המאבטח שאני שחקן קולנוע.
ואני נשבע באלוהים, הוא הסתכל עליי ואמר, מילה במילה,
"אם אתה שחקן קולנוע, אז אני שחקן קולנוע."
אז העברתי עוד שעה בניסיונות לשכנע את המאבטח
שהוא יכול להיות שחקן קולנוע.
הוא אמר, "לא אדוני, אם אני יכול להיות שחקן,
"אתה יכול להיות שחקן."
והוא כזה, "מה?" ואני כזה, "מה?"
אז נכנסתי פנימה. אני ג'דיי.
נכנסתי לטקס הפילמפייר, ואז סיפרו לי שהמפיק שלי, אמיר קאן,
החרים את הטקס הזה.
הוא לא סיפק אף סרטון שלי
שיתנגן ברקע כשמכריזים על המועמדות שלי.
כן!
אמריקאים, אתם לא מכירים את השחקנים האלה,
אבל הם מאוד, מאוד מוכשרים.
ראויים להיות מועמדים.
האורות מתעמעמים. הם מכריזים, "וכעת…
"המועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר…
"במניצ'נד פן פסנד…
"בחסות אקספדיה… סנסילק…
"בחסות לוריאל… בחסות שאדי דוט קום…
"בחסות דורקס… פרס הפילמפייר…
"עבור זינדגי נא מילגי דוברה מוענק לפרהאן אקטר."
סרטון יפהפה של הגבר הזה משחק מוקרן על שני מסכים במשך 20 שניות.
עבור זינדגי נא מילגי דוברה, אבהיי דאול.
וסרטון יפהפה של הגבר הזה משחק מוקרן על שני מסכים במשך 20 שניות.
ועבור דלהי בלי, ויר דאס.
ותמונת דרכון מופיעה!
תמונת דום במשך 20 שניות.
בדממה!
עשרים שניות של דממה בהופעה חיה זה מייסר…
זה היה נראה כאילו אני מת.
זאת הייתה דקה דומייה לזכרי.
כולם היו עצובים.
הם נעמדו ואמרו, "אלוהים, הוא מת כל כך צעיר".
"מי הוא?"
ואז המצלמה התמקדה בי. לא ידעתי מה לעשות.
אז התאבלתי על עצמי. "מת".
הוא עוד לא מת. הוא יתאבד הלילה.
חשבתי על זה בלילה ההוא, בלילה של האמי.
תראו.
לא הייתי מאחל…
אפילו לאויב הכי גדול שלי, להרגיש שהוא אכזב את המדינה שלו.
לא הייתי מאחל.
ואני…
הייתי ברור באותו יום, ואני ברור עכשיו מולכם.
אם יצרתי עולם שבו
אין לי גישה למיקרופון, אין לי עניין בעולם הזה.
אני זוכר שעמדתי…
הייתי במלון יוקרתי שנקרא "ביקמן", בניו יורק, וכל קומה…
היה חלל מבפנים, וניתן היה להשקיף על הלובי.
אני זוכר את עצמי עומד בקומה שלי וחושב,
"דפקתי את זה. אני…"
"הם לעולם לא יתנו לי… כדאי לי לקפוץ."
"החליפה היוקרתית הזאת…"
"שיקברו אותי עם החליפה. זה מושלם."
ואז אני נזכר שאשתי ישנה בחדר השני
וזה יהיה צ'ק אאוט מביך.
מהמלון.
ומהחיים.
חוץ מזה, זה מלון בניו יורק. אם פשוט אנחת בלובי…
אני אבהיל לפחות שלוש מדינות, כן?
טיפוס בריטי יגיד, "אז, יש לך נטפליקס?"
"סליחה, יש הודי מת בלובי.
"מה הולך כאן? הם שוב רוצים עצמאות?"
שתי אמריקאיות בבר.
"אנג'לה, הוא לא ראוי לך.
"את צריכה לעזוב אותו."
"אבל החיים קצרים, את יודעת.
"לכי ליער. יהיה בסדר."
ילד באינסטגרם בלובי. פתאום…
אבל החלטתי, "אני לא אלך בחושך.
"אם אלך, זה יהיה באור כמו גבר."
אז עישנתי סיגריות והבטתי אל הבריסטול של אלוהים…
בחצות המנהל שלי התקשר מהודו.
כל מפיק, במאי, סטודיו,
נותן חסות, לקוח, ביטל לי.
אמרתי, "אני מבין את זה, אבל…
"יש לי פיות להאכיל…"
אז הם אמרו, "ויר, אף אחד לא יעבוד איתך עכשיו.
"יש לך עוקבים ברשתות החברתיות. אז אולי…"
"אז אני משפיען?"
"לעזאזל עם אור השמש! בוא נקפוץ עכשיו."
אז עשיתי מה שאמנים עושים כשהם מבינים
שהקריירה שלהם נגמרה.
סמים.
התמסטלתי בטירוף. עישנתי מריחואנה.
וכשעשיתי את זה, נזכרתי למה אני לא מעשן מריחואנה.
כי מריחואנה לא מרגיעה אותי. היא גורמת לי לזקפה ולחרדה.
שזו הזקפה הכי פחות מועדפת עליי.
והחרדה המועדפת עליי, אבל…
זה שילוב מוזר, נכון?
זה למה… חרמן ומפוחד.
בגלל זה אני לא עושה סמים בפסטיבלים.
אני לא רוצה להיות בהופעה של קולדפליי, "תראי את הכוכבים!"
עכשיו אני אפילו לא יכול להתאבד, כי כל מה שאני חושב עליו…
מה אם אקפוץ, אנחת עליו ולא אמות?
אחי…
אפילו אם אמות, מודעת האבל תהיה נוראית.
"ויר דאס נמצא ערום, מת, בודד, מפוחד…
"בלובי במלון בניו יורק, עם זקפה ממוצעת.
"הוא עמד על שלו עד הסוף."
כעבור חודשיים, המשפחה שלי הורשתה להדליק את הטלפונים שוב.
הם התפוצצו.
לא משנאה. מאהבה.
מיליוני הודעות תמיכה מרחבי העולם.
זה…
הודעות פרטיות.
ואז כל הכרטיסים שלך נמכרים בחמש דקות.
וכולם מתקשרים מבוליווד ועכשיו רוצים…
בכל מקום שאתה הולך, אתה מקבל אהבה, חום ואדיבות
ואתה מגיב בחשדנות ובטינה.
כי אתה תוהה, "איפה לעזאזל הייתם כשהזדקקתי לכם?
"כשהעולם שלי נשרף, כשהמשפחה שלי הותקפה,
"איפה אז היה הקול שלכם?
"חשבתי שאתם לא קיימים!"
ואז אתה מתבגר…
קצת.
אתה מפסיק לרחם על עצמך.
ואתה מבין ש…
שנאה צועקים, ואהבה מרגישים.
זה לא הוגן לצפות מאנשים לצעוק אהבה.
עדיף להוקיר תודה שהם אוהבים מלכתחילה,
ולקוות שזה תמיד יתעלה על השנאה.
וזה אפילו לא היסטוריה, זה הבסיס של "הארי פוטר".
אם אי פעם מופנית כלפיכם שנאה,
או שאתם מרגישים שהאומה שלכם מוצפת בשנאה, מהמשפחה שלי אליכם,
אני רוצה שתדעו שאהבה תמיד נמצאת מתחת לאף.
פשוט קשה לשמוע אותה בחושך.
תחכו עד הזריחה ותשמעו אותה.
היא רכה, אבל לא חלשה. אני מבטיח לכם.
הבעיה היא ששנאה ואהבה בוערות באותו זמן.
כאילו אנחנו מגיעים משני…
אני לא ממחזר בדיחות.
ואז מה? אתה אמור לחזור לעשות את זה
כאילו כלום לא קרה, אבל זה קרה.
התאבלתי על כל הקריירה שלי. חשבתי שלא אפגוש אתכם שוב.
ועכשיו אתם ואני, יחד באותו חדר שוב.
זו ברכה בלתי צפויה
ואני כל כך אסיר תודה בליבי.
אבל זה שונה. כבר אין לי מה להפסיד.
אין לי את מי להרשים.
לעולם לא אהיה במיינסטרים או מגניב שוב. אני גמור.
אבל אני חופשי.
במשך תקופה ארוכה אני ואתם חיינו בדו-קיום, נכון?
איי ועוד בי!
ואז איזה חרא קרה, ומישהו דפק אותנו בריבוע.
ועכשיו אני מרגיש כמו בי בריבוע,
וכל מה שאני רוצה זה לגרום לכם להרגיש איי בריבוע.
מה שלא יקרה, צליל הצחוק שלכם הוא שתיים-איי-בי.
נעשה קסמים ביחד.
אני לעולם לא אשמיץ שוב את הודו על אדמה נוכרייה.
אז אני פשוט לוקח איתי אדמה הודית לכל מקום.
הלילה אתם צופים במופע של קומיקאי ממומבאי
על חול אמיתי מחוף ג'והו.
בכל פעם שלעגתי למדינה שלי הלילה,
ווידאתי שאני עומד על אדמת הודו.
תזמנתי כל מילה ברגליים שלי.
לא מאמינים לי? תצפו במופע שוב!
זאת שיחה מביכה עם המכס, דרך אגב.
הם כזה, "למה אתה מטייל עם מזוודה מלאה בחול?"
ואני עונה, "אהבת המולדת!"
אין הרבה חברות תעופה שיאפשרו לך למסור מזוודה מלאה בחול.
אבל יש אחת!
לא אכפת לי לאן אני טס מכאן, אני לוקח חול של מומבאי איתי.
ונטוס באייר אינדיה, גבירותיי ורבותיי.
אם אי פעם טסתם עם "אמירטס",
אז אתם יודעים איזו פשרה זאת.
טסתם עם "אמירטס" פעם?
אולי לא אתם, חבר'ה, אבל בכל זאת.
מצטער.
אני מתרגש. הייתי חייב להחזיר את זה.
אני בטוח שתטוסו בעתיד.
פשוט תעבדו קשה.
או שתשכבו עם החבר'ה כאן.
זה הסיפור האחרון להערב, וזה סיפור שממש משקף זכות יתר.
אבל אספר אותו בחביבות.
מוכנים? כן?
נסעתי במחלקה הראשונה של "אמירטס", חבר'ה.
זאת מחלקה ראשונה ענקית. ראיתם אותה פעם? כן?
אתם עוברים לידה בדרך ל…
הדיילת הייתה אחת הנשים היפות שראיתי בחיי.
היא ניגשת אליי ואומרת, "מר דאס, יש מקלחת.
"תרצה להתקלח שעה לפני הנחיתה?
"או שעתיים לפני הנחיתה?"
הייתי המום כל כך מיופיה, שחשבתי שהיא התכוונה איתה.
אמרתי לה, "גברתי, זו חברת התעופה הטובה בעולם!
"אונסקו בחרה בה כחברה המובילה בעולם."
במחלקה הראשונה יש חדר אמבטיה!
בגודל של דירה! דירה שלכם. אבל בכל זאת…
הם נותנים לך מגבת אחת. אתה מתפשט.
אני מתחיל…
אני לא מתקלח ככה. מצטער.
כל ההודים לא מתקלחים בסרטי בוליווד.
זה לא עובד ככה.
אני לוקח את הסבון, כן? אני מתקרצף ו…
מה לעזאזל?
מה אתם אומרים בניו יורק אם לא "להתקרצף"?
מה המילה? -להסתבן?
להסתבן? להסתבן, גבירתי? להסתבן?
עם כל הכבוד… בסדר?
אני מצטער… לא התכוונתי…
יש לזה אנרגיה של…
"השם שלי הוא סנדיפ, קראו לי סנדי".
יש אור ירוק.
לא הבחנתי שהאור הפך לאדום כי אני מתקלח עם הגב.
אני לא מתקלח ככה. אני מתקלח ככה.
אני אוהב את זה ככה.
באמת? רק אני? אף אחד?
כן? גברתי? הנה.
אני לא אוהב נוזלים חמים שמושפרצים על פניי.
אני אוהב כשהם מטפטפים במורד הישבן שלי. גברתי?
כי כשאני…
מצטער מאוד. כשגדלתי, לא הייתה לי מקלחת, היה לי דלי.
לדלי היה ברז חם וברז קר.
היית חייב לערבב את הטמפרטורות בעצמך.
היית צריך להיות מהנדס או רואה עתידות כדי לדייק בטמפרטורה.
זה תמיד היה ארבעים מעלות חם מדי. אז מה עשינו?
עמדת הגנה. לוקחים ספל. שמים על הגב.
נותנים לזה לטפטף על הגב ולהתקרר לפני שזה עוטף את האשכים.
זה מדעי!
יש לך מים רק לעשר דקות. הדיילת לא אמרה לי את זה.
כשהגעתי לשיא שלי, האור הפך לאדום והמים הפסיקו.
בשלב הזה נראיתי כאילו ענן תקף אותי מינית.
יצאתי מהמקלחת אל הכיור,
עם המרשמלואים הפרטיים שלי.
ואני עושה משהו שנראה כמו אמבטיה של ציפורים.
אבל אני לא גבוה מספיק כדי לשים את האיבר בכיור
ולשטוף אותו, כן?
אז אני צריך למלא את כפות הידיים ולהשפריץ במקומות אפלים.
אבל חדר האמבטיה מוצף לגמרי.
הכול מלא במים.
ואני לא אהיה ההודי הזה…
שהרס את חדר האמבטיה.
אז עכשיו אני ערום, על ארבע, עם מגבת אחת
מנגב את רצפת המקלחת במחלקה הראשונה של "אמירטס".
מצחצח אותה!
למה? למען המדינה שלי!
קראתם לי בוגד?
אני שרת, זה מה שאני!
קראתם לי עבד? אני גם מנקה.
עשיתי עבודה מצוינת.
בסוף היא ביקשה ממני לנקות את חדר האמבטיה השני.
"אדון דאס, אתה נראה זוועה. אתה מצוין עם רצפות."
"גברתי, אני נהנה להיות כאן. אני רואה בדיחות מכאן.
"אני שייך לרצפה. הרצפה היא הבית שלי."
שמי ויר דאס.
היה לי הכבוד להופיע בפניכם הערב.
- ברוכים הבאים לחוף -
- קומדי סלאר -
- "עבור ווטסון" -
תרגום כתוביות: יעל פיין