Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VIR DAS: MEGÉRKEZÉS
New York City, fogadjátok szeretettel egyenesen Mumbaiból Vir Dast!
Köszönöm! Nagyon szépen köszönöm!
Nyugi! Köszönöm! Ez aztán agresszív volt.
Már akkor rettegtem, amikor hátul voltam.
2022-ben stand-upozok. Bármi megtörténhet ma este.
Letartóztathatnak, megtámadhatnak, leszúrhatnak, megüthetnek.
Sőt, a Redditen is kitárgyalhatnak.
Na és a ti estétek? Talán hazamentek,
digitálisan feljavítjátok a képeket magatokról,
bizonyítva a valódi élményt egy olyan platformon,
amely depressziót és szorongást okoz, és az adatokért dopamint ad
egy olyan világban, ahol a hírek kamuk, de a képregények igazak,
és ahol csak abban lehetünk ma este biztosak,
hogy egy milliárdos cégvezető egy rakás pénzzel és szűzies energiákkal
beküldi kis rakétáját egy szupermodellbe, az űrbe, vagy mindkettőbe.
Üdv a műsorban, emberek!
New York City, ma este zsebre tennélek. Hazakísértek?
Nagyszerű!
Mármint hozzátok! Én már talán nem mehetek haza.
Megnézem, hogy kivel van ma dolgom. Szimpatikusak vagyok! Látok indiaiakat.
Látok olyanokat, akik indiaiakkal hálnak.
Látok mindenféle fehéret, akik azt hitték, Vir Das német. Titeket is látlak!
Nem láttátok a plakátot.
Otthon az, ahol biztonságban vagyunk, mert veszélyes világban élünk.
- Ebben egyetértünk? - Igen!
Most jöttem Londonból, Angliából. Veszélyes!
London közepén a hotelben vagyok, tőlem egyetlen sarokra, délután,
egy 82 éves pár elment egy kis sétára, és gyilkosság, fényes nappal.
Bizony!
Olyan fiatal volt még, akit megöltek!
A bácsi leszúrta, közben a néni megpróbálta kirabolni.
Mivel ugye az idős brit nénik nem igazán ölnek.
Másokat kérnek meg, aztán lovaggá ütik őket.
Ők csak rabolnak.
Nem lopás. „Nemzetközösség”, nem igaz?
Ez még túl korai?
Bocs! Nem érdekel!
Csak olyan királynőt imádok, aki úgy kezdi: „Yas”.
Csípem a Yas Queeneket! Ez is elhangzott? Összegyűlnek, és megszólal: „Vilmos…
egyesítened kell a családot. Békülj ki a testvéreddel!”
Ő meg: „Yas, Queen!”
Nem is tudom.
Amikor New Yorkban vagyok, a városra jellemző összes mondás részben igaz.
Ilyesmik: „Ne baszogasd New Yorkot!”
„Senki nem kapcsolhatja le New Yorkot!” Kemény! Aztán esik vagy három percig.
Ti meg feladjátok az életet.
Pedig nem is rendes eső. Csak ez a gyenge észak-amerikai. Ez a…
céltalan pára, ami csak szálldos az arcodba,
mintha alkoholisták jól gesztikulált beszélgetést folytatnának.
Nézzétek, én Mumbaiból jövök. Ott ugye vannak monszunok.
Az…
Az ott bizony Isten orgazmusa.
Mumbaiban minden évben három hónapig az arcodra élveznek.
A mumbai eső olyan durva, hogy halláskárosodást okozhat. Tudtátok?
Láttatok már indiait így mozogni?
Az trauma, rasszisták!
Azt mondják, New York veszélyes. Nem igaz. Én átvezettem egész Amerikán.
Átszeltem a szép erdőket és fenyveseket.
Lényegében az összes bűnügyi dokumentumfilm helyszínén,
ami csak fellelhető a világon.
Amerika csak sok-sok kilométernyi terület, ahol el lehet ásni a holttesteket.
Itt-ott városokkal, hogy legyenek hullák.
Mumbai az egyik legbiztonságosabb város. Tudjátok, miért?
Mert sehol nem lehet elásni egy holttestet.
Még ha el is temetsz valakit három méter mélyre,
másnap reggel már ruhák száradnak rajta. Vagy majd bollywoodi filmben statisztál.
Mumbaiban a halál nem kifogás a munkanélküliségre.
Szeretem viszont, hogy szuper közösségek vannak kisvárosokban.
Ha például egy egyetemista eltűnik az erdőben,
öt percen belül a városban mindenki összejön,
és kéz a kézben átfésülik érte az erdőt. Öt perc múlva pedig: „Angela!
Erre. Angela!”
Nincs az a pénz, amiért én elmennék fehér emberekkel erdőbe.
Így indulnak a szekták.
Tíz fehér ember, egy sebezhető barna, na meg a vadon. Én leszek a vezér.
Ha odajönnétek hozzám, hogy: „Vir, eltűnt egy egyetemista az erdőben.”
Tudjátok, mit tennék azonnal?
Telefonálnék Indiába az unokatestvéreimnek,
mert felszabadult egy hely az egyetemen.
Srácok…
Az egyiknek halál, a másiknak diploma. Csak ennyit mondok.
Sokat elmond a társadalmatokról,
hogy egy erőszakos tett dokumentációra érdemes anomália,
nem pedig a norma.
Ha fehérek vannak veszélyben, az emberek aktívak.
Kamerákkal mennek az erdőbe.
Ha feketék vagy barnák vannak veszélyben, akkor előkapjuk a telefont, és felvesszük.
Az összes barna és fekete bűnügyi dokumentumfilm
mind remegő kezű videó.
Mert nincs benne rejtély, nem igaz?
A fehérek elleni bűntényeknél soha nem kerül elő a gyilkos.
A fekete vagy barna bűnténynél ott van a felvételen, egyenruhában.
Srácok!
Igazából csak marhát enni jöttem, holnap már megyek is, jó? Nyugi!
Szerintem az egyetlen ország, ami rendben van, az Oroszország.
Náluk: „Az élet rövid. Bulizunk.”
A legmenőbb orosszal idén találkoztam Prágában, a KGB múzeumban.
Ha még nem voltatok, menjetek el! Nem múzeum.
Egy tízszer tízes pince egy rasszista orosszal.
Már az ajtónyitás is nagyon erős.
Kijön egy függöny mögül, és annyit mond: „Helló!”
„Üdvözlöm a KGB múzeumban!”
Mintha már a név is titok lenne.
Én zabáltam az egészet. Mondtam is: „Engem már a K-nál megvettél.”
Megtértem.
Két hétig követtem otthon a nejemet, pucéran, és annyit mondtam: „KGB.”
Követni fogjátok a példámat.
Már a ti nejetekkel.
Az egészben a propaganda a legjobb.
„Jól van, gyertek közelebb! Mesélek egy titkot.
A második világháborúban Hitlernek 3000 tonna náci aranya volt.
A háború végén viszont csak 150 tonna náci aranyat találtak meg.
Senki nem tudja, hova tűnt a többi.
De évekkel később Amerika a legerősebb ország a világon.”
Én ezért több pénzt kérnék el.
Gyönyörűen ironikus pillanat volt.
Ott álltam indiaiként, és tettettem, hogy felháborít a hiányzó arany.
Szerintetek a náci arany konspiráció? A mama aranyáról nem hallottatok?
Itt minden indiai nőnek van bankfiókja, amiről a férje semmit nem tud…
arannyal, amit Indiana Jones sem képes megtalálni.
Hamarabb megtalálnád Krisztus Grálját, mint Manju nyakláncát.
De otthon biztonságban vagyunk. Igazam van?
Néha eszembe jut.
Egy Air India-járaton ülök Newarkból Mumbaiba,
2021. november 27-én úton vagyok hazafelé.
Egy fiatalabb Air India-stewardess, aki úgy 65 éves lehet…
odajön hozzám, és megkínál egy pohár ginnel.
Visszautasítom, erre: „Mr. Das, igya csak meg a hülye gint!”
Azért ragaszkodik hozzá, mert mindketten sejtjük,
hogy Mumbaiban a földet érés után engem lecsuknak.
Felkészültem a magam módján a börtönre.
Nem borotválkoztam, és elkezdtem fekvőtámaszozni.
Amiért bajban vagyok…
Nemrég csináltam egy videót az országomról a Kennedy Centerben,
aminek címe „Two Indias”.
Most ezt mondjátok!
A videó az országom kettősségéről szól, és annak szükségéről,
hogy egyesüljünk a fényben. Komoly kettősséget okozott az országomban.
És nagyon sokan egyesültek, hogy együtt utáljanak engem.
Három hétig voltam a legnagyobb trend az országban,
hét bűnügyi eljárást indítottak ellenem,
lázadással és India hírnevének idegen földön történő rombolásával vádoltak.
Három különböző híradó nevezett terroristának főműsoridőben.
Az egy érdekes beszélgetés volt este az anyámmal.
Néztük a híradót, és:
„Emlékszel, hogy nem tudtad elmondani, mivel is foglalkozom?”
A főcímek így szóltak: „Vir Das egy terrorista.”
Én pedig arra gondoltam: „Ez milyen sértő az igazi terroristáknak!”
Gondoljatok bele, ők hogy éreztek. „Komolyan? Ez a fószer?
Tíz évre előre koreografáljuk az erőszaktevést,
de ezek szerint inkább műsorokat kellene tartanunk.”
New York, soha nem keresett meg egyetlen terrorista csoport sem.
Soha nem kerestek, hogy: „Szia, Vir! ISIS, nagy rajongóid. Imádunk!
Vir, hol tartod a következő előadást?
Tudjuk, a Netflixet próbálod, gyere inkább az ISIS-be!
Vir, nem tudom, tudod-e,
de az ISIS-ért többen fizetnek, mint a Netflixért.”
Ami igaz. Tényleg.
Sokkal jobb a családi csomagjuk.
Az ISIS és a Netflix is garantálja a kirobbanó élményt.
Itt is voltam híradóban.
A CNN-en láttam, eszembe is jutott: „Mióta csinálnak ők híradót?”
Sőt… ott voltam a BBC kezdőlapján is!
Hatalmas szalagcím: „Humorista megosztja népét.”
Mennyire kell elkúrni, hogy még a britek is téged okoljanak India bajáért?
Otthon néhányan lobbiznak, hogy elvegyék az állampolgárságomat,
mondván: nem vagyok tiszta indiai. Engem megfertőzött a nyugati gondolkodás.
Óvatosan azokkal, akik a tisztaságot éltetik!
Ez nem történelemlecke. Szimpla Harry Potter.
Hashtaget indítottak: „Vir Das egy rabszolga!
Nyugati rabszolga!”
Ami akár sértő is lehetne, de a vezetéknevem Das.
Fordítok. Nyugi, nem indiaiak. Segítek.
Szóval a Das szó szerint azt jelenti: „rabszolga,”
de a keresztnevem Vir, így lényegében bátor rabszolga vagyok.
Ami igaz minden rabszolgára, nem? Láttatok már közömbös rabszolgát?
„Igen, a rabszolgák nyugisak. Nincs gond…
Sokszor otthon dolgoznak. Otthonról. #áldás.”
Bár engem bánt, igazuk van. Én külföldön nevelkedtem.
Részben, így aztán nem nagyon tartoztam sehova.
Túl indiai vagyok nyugatra, de túl nyugati Indiában.
Ez így nagyjából érthető?
Jó, ez így könnyű taps. Részletezem, jó?
Szóval…
Annyira nem vagyok indiai, hogy orvosnak tanuljak.
Nem! De elég indiai vagyok, hogy ne akarjak magamnak fehér orvost.
Bocs.
Csak…
Inkább megyek indiai mérnökhöz, mint fehér orvoshoz.
Nem gyógykezelés kell. Olcsó, hatékony megoldást akarok, most!
Nem kell probiotikum a bélflórámra. Elég egy öv, ami néha megbüfögtet.
Büfögj, most!
Jól van. Figyelem a nyugati törvényeket,
és szerintem nevetséges Amerika hozzáállása az abortuszhoz.
29 hetes kor alatt…
29 hetes kor alatt ez a nő teste, és csakis az ő döntése lehet.
Hiszek ebben. Oké? Viszont indiai is vagyok!
Szóval abban is hiszek, hogy hétéves kor felett
egy szülő agyonverheti a gyerekét egy papuccsal.
Hiszek a hosszú távú abortuszban.
És köszönöm, hogy rám szavaztok!
A hosszú távú fegyelem is jó.
Amikor 17 voltam, a barátommal összetörtük az apja kocsiját.
Az apja szétrúgta a gyerek heréit.
Akkor két generációt is megfegyelmezett.
A barátomnak van egy fia. A fiú első szavai: „Bocs, papa!”
Előadok Amerikában is, úgyhogy aggódom amiatt, hogy lelőnek.
Szükség lenne egy fegyverkorlátozó törvényre, de azonnal.
Viszont indiai is vagyok!
Úgyhogy szeretnék a barátja lenni annak, aki tényleg hordhat fegyvert.
Ha beütne a szar.
Csak telefonálok Pandzsábba: „Mandzsit, kellesz.”
Ezzel nem azt mondom, hogy minden pandzsábinak van pisztolya.
Néhánynak kései meg kardjai vannak. Sokkal gyorsabb.
Az emberek csupán érző gyümölcsök.
Először angolul tanultam meg, úgyhogy az angolom jobb, mint a hindim,
de szerintem a hindi választékosabb, mint az angol.
Vannak olyan gyönyörű hindi szavak, amiket az angol nem tud kifejezni
a saját szavaival. Olyan gyönyörű szavak, mint…
Ez egy hindi szó.
Nem indiaiak, hallottátok ezt már tőlünk? Vagy 40 különböző dolgot jelent.
Rajta, csináljuk együtt! Boldog vagyok.
Szomorú vagyok.
Baszd meg!
Basznám meg!
A fehéreknek ez nem megy. Több évnyi pára és cinizmus kell hozzá.
Adjatok még tízévnyi klímaváltozást és Donald Trumpot a fehéreknek,
és így mennek majd: „A franc!”
De annyira nem biztos az angolom, hogy angolul is szexeljek.
Hindiül szexelek.
Mert az angol szex nagyon magabiztos. Például: „Ez az, bébi!
Rácsapok a seggedre! Baszki!
Kibaszott jót fogunk dugni!”
Én nem így szexelek. Amikor én szexelek: „Köszönöm szépen! Isten áldja utadat!
Remélem, soha nem feledsz!”
Nem indiaiak, ez az egyetlen vicc, amit nem fordítok le ma este.
A saját önbecsülésemért.
Egy kampány terjedt el az iskolások közt, akik megosztották a videóimat.
A kampány így szól: „Ha valaha külföldön kell előadnod,
legyél olyan, mint Szvámi Vivékánanda, ne olyan, mint Vir Das.”
És ott egy kép mindkettőnkről.
Ez komoly nyomás, New York. Egyetérthetünk?
Humoristákat lelki gurukhoz hasonlítani. A fordítottja soha nem történik meg.
Soha nem olvastam még ilyen cikket az újság szórakoztató rovatában:
„Dalai Láma: nem olyan vicces, mint reméltem.”
„Jézus Krisztus: jobb varázsló, mint humorista.”
„Mózes végig ugyanazt a tíz poént süti el. Szerezz már új anyagot!”
„Mohammed: imádtam a könyvet, utáltam a képregényt.”
Beszéljünk a halálos fenyegetésekről.
Annyira sok érkezik.
A családomnak ki kell kapcsolni a telefont,
mert több tízezer halálos fenyegetést kapunk.
Ezt nem azért mondom, hogy sajnáljatok vagy tapsoljatok.
Nem vagyok áldozat, nem vagyok hős.
Az indiaiak úgyis régimódiak a fenyegetéseket illetően.
Ha megfenyegeted egy amerikai családját, felbőszül.
Indiaiként konkrétan rám nézhetsz, és ezt most lefordítom.
Ránézhetsz egy indiaira, és mondhatod:
Fordítás: „Megölöm az apádat, és megiszom a vérét.”
Mondhatod ezt hangosan egy indiainak, és csak annyit reagálunk: „Jó!”
Próbáld csak meg!
De kedden ne, ez annyira nem vega…
Ezen felül 72 óra alatt 1,8 millió követőt szereztem a közösségi médiában
18 és 25 év között.
Az enyém a legfiatalabb, legnagyobb, legprogresszívabb
idióta barom közönség, amihez szerencsém volt.
Itt vagytok ma is? 18 és 25 között, halljam!
Ti hülyék, mégis miért?
Félre ne értsétek, jó pénz…
de úgy érzem magam, mint az ijesztő nagybácsi a diszkóban.
Még ezt sem értik: „Mi az a diszkó? Egy hátsérülés?” Nem hátsérülés!
Egy terem, ahol a szüleitek dörgölőztek.
Mind csatlakoznak. „Itt vagyunk, Vir! Ez egy mozgalom.” Én meg: „Dehogyis!”
A másik kezetekkel anyukátok tésztáját eszitek.
Ez nem egy mozgalom.
Csak próbálunk értéket teremteni azáltal,
hogy állatként viselkedünk a közösségi médiában.
Mert kezdünk azzá válni. Láttatok már oroszlánt üvölteni?
Mi történik azonnal? Az egész falka…
Ez a retweet!
Láttatok már gnút meglódulni?
Fingjuk nincs, hova futnak, kit követnek, de azért rohannak. Ez a hashtag.
Láttatok már madarakat beszélgetni? Az egyik felszáll… a másik leszáll.
Ugyanaz a hang, más mozdulat. Ez a TikTok.
Nekik talán menőnek tűnik. Mi csak ennyit hallunk…
Madárnyelven ez talán…
Imádom ezt a dalt!
Bármikor meghallom, a képzeletemben meghal egy influenszer.
Ezért gondolom viszont, hogy a generációtok megmenti a világot:
Nincsenek visszafogott érzelmeitek.
Éreztetnetek kell minden élményt már az élmény közben,
és visszajelzést kell kapnotok róla, mielőtt még az élmény véget érne.
De ez azt is jelenti, hogy nem vagytok érzelmileg elnyomva.
Nem cipelitek magatokkal a terhet.
Kifejezitek magatokat! Valami új történik a testetekben:
„Azt hiszem, valójában nő vagyok.” Nem vagytok elnyomva. Felmentek a netre:
„Azt hiszem, valójában nő vagyok.”
Ennyire vagyok öreg. Ezzel a hanggal ábrázolom az internetet.
Valaki a világ másik végéről: „Valójában én is nőnek érzem magam.
Ezt kell tenned lépésről lépésre.”
Ez egy kiváltság. És egy készség. Soha ne vegyétek természetesnek!
Ilyenekről nem tudtunk másokkal beszélni. Nekünk csupán az indiai szüleink voltak.
Ha bementem volna a szüleimhez, és: „Jó reggelt, anya, apa!
Azt hiszem…
én valójában nő vagyok.”
„Jó!
Nem lennél olyan nő, aki jól tanul? Ahhoz mit szólsz?
Nagyon örülnénk neki itthon.
Egy nő a Harvardon. A felvételi érdekel, nem a nemváltás.”
Én engem sem érdekel a nemváltásotok.
Minden generáció szabadon alakíthatja párbeszéddel a társadalmi elvárásokat.
Nektek ez a gender. Csináljátok, alakítsátok csak!
Lehet, hogy jobb világ lesz.
Remélem, élvezitek annyira a fluiditást, mint a szüleitek a hűtlenséget.
Ja, ez így már kellemetlen?
Neked nem kell gender,
de anyunak meg apunak azért legyenek már elvei.
A szüleiteket kötötte a házasság, ezért létrejött a válás intézménye.
A nagyszüleiteket kötötte a rasszuk. Ők ezeket a korlátokat döntötték le.
Ne forszírozzuk!
Tehetünk úgy, hogy a nagyi a kaják miatt megy évente Jamaicára.
Nőjetek már fel!
A nagyszüleitek 20 évesek voltak a 60-as években.
Nagyi és nagypapi részt vettek már legalább egy orgián.
Nem így nevezték. Valószínűleg bingóestnek hívták.
Vagy kommunista bulinak.
Az én generációmnak ez a szexualitás.
A szüleink erről nem tudtak velünk beszélni.
Amikor 13 voltam, anyám odajött, mint egy rejtélyt megoldó nyomozó.
Azt mondta: „Vir, nincs barátnőd.
A nők nem beszélnek veled.
Ha meleg vagy, mondd meg! Keresünk orvost, és meggyógyít.”
Én meg: „Anya, nem vagyok meleg. Csak lúzer.”
Ez a kettő egymás ellentéte. A melegek menők. Mindig szintet lépnek.
Például a barátom, Sasank. Mi így öltözünk, ő meg így.
Mi így eszünk, ő így. Még az álmai is szebbek.
Mindig mosolyogva alszik. Valahogy így…
Felkel, kérdem: „Sasank, mi a szarról álmodsz?”
Ő erre: „Sorbet.”
„Sorbet?
Még az álmaid is laktózmentesek és felső középosztálybeliek.”
Én…
még nem álmodtam sorbet-ról.
Egyetlen egyszer álmodtam Toblerone csokival életemben.
És álmomban meg sem ehettem azt a szart.
A végén azért belém került. De…
Erre a poénra mindig ez a reakció.
Nem tudom, miért. Azért, mert a vicc fordulatos?
Vagy a Toblerone alakja miatt?
Mert az eltartana egy ideig.
Hisz háromszöget nyomkodunk egy körbe. Értitek, ugye? Ezek az álmaim.
És erre pazarlom a porondot.
De…
Én is kíváncsi voltam a szexualitásomra.
Amikor 13 éves voltam, csókolóztam egy fiúval. Kipróbáltam. És…
És öt perc alatt rájöttünk, hogy ez nem nekünk való.
Nem volt rossz, de nem is volt jó nekünk. Értitek?
Soha nem beszéltünk róla. A generációmban általában senki,
mert egy delhi általános iskolában tanultunk kémiát.
És ott ezt tanították: „Minden kísérletnek sikerülnie kell.”
Lényegében nem vagyok hetero. Csak megbuktam a meleg felvételi vizsgán.
Meglett az erectus, de buktam a homót.
De az első csókom egy hetero fiúval volt.
Igen. Úgyhogy hölgyeim, együttérzek veletek.
Más dolgokat keresünk.
Ti csókot vártok. Mi felfedezőtúrát teszünk.
Mintha a szám belseje lenne a Föld, ő meg azt hinné, hogy lapos.
Kérdeztem is: „Nem akarsz kicsit körbenézni?”
Ő meg: „Addig meg sem állok, amíg meg nincs a vége.”
Milyen kényelmetlen lett itt a hangulat!
Sajnálom, Amerika! Vagy most elnyomom a hetero férfiakat?
Ezek a komédia szabályai, amiket amúgy ti hoztatok itt nyugaton!
Mindig azokból csinálj viccet, akik kiváltságosabbak, mint te.
Ez a felfelé ütés.
Ne csinálj viccet azokból, akik kevésbé kiváltságosak, mint te.
Ez már elnyomás.
Ez ismerős, ugye? Milyen egy idióta nyugati konstrukció ez!
Mert nyugaton a kiváltság konzisztens. Az indiai kiváltság nagyon változékony.
Fel, le, mint egy tollpihe. Ahogy táncol a szellőben.
Egyik pillanatban Forrest Gump, a másikban Laal Singh Chaddha. Fel és le!
Ráadásul úgy érzem, hogy nyugaton a legtöbben
hamarabb hozzátok fel a kiváltságaitokat, mint hogy más említené őket,
így nyugodtan élvezhetitek csendben a kiváltságaitokat.
Néhányan zavartnak tűntök, de a fehérek: „Rájött!”
Ahogy viszont árnyalod a kiváltságokat, a beszélgetés szétesik.
Lássunk egy példát!
Én, egy barna indiai férfi, csinálhatok-e viccet Ivanka Trumpból?
Ezzel felfelé ütök?
Szabad? Árnyaljuk picit!
Mi van, ha Ivanka Trump gyermeket szül egy szíriai muszlim menekültnek?
Megtörténhet. A szerelem vak.
Csinálhatok viccet a gyerekből?
Ti gyenge szarok!
Ne már! A muszlim menekült Trump-baba zseniális!
De tényleg…
Képzeljétek el a gyereket!
Inzamam-ul-Trump. Gondoljatok bele!
Nem tudom, miért ekkora. Nem rám tartozik. Képzeljétek el ezt a babát!
75 háza van Manhattanben, de nincs hazája. Jaj, már!
Tudom, kellemetlen.
Visszaveszek.
Vlagyimir Putyin. Belőle csinálhatok viccet? Felfelé ütök?
Árnyaljuk! Mi van, ha Putyinnak alopeciája van?
Azt hittétek, Jada az egyetlen kopasz diktátor?
Szegény Putyin szomorú, a Kremlinben simogatja a fejét.
Oroszországban semmi sem nő.
Ne közösítsetek ki! Bocs!
Kérlek! Ne közösítsetek ki! Tönkrevágná a bebörtönzésemet.
Ez a nagy nyugati képregénypanasz. Egy amerikai rajzoló mesélte.
Azt mondta: „Vir, az eltörléskultúra őrület!
A múltkor egy egész csorda támadt rám! Egy csorda! A Twitteren!”
Oké.
Mintha azt mondanád a frissen heréltnek, hogy viszket a golyód.
A legidegesítőbb cikk, amit nyugaton olvastam:
„Miért nem feszegeti a határokat az indiai komédia?”
Na ne basszatok már fel! Mert látjuk a túloldalt!
A túloldal tele van perekkel. A határon is csak beidézéssel léphetsz át.
Óvatos tartalmakat készítünk.
Amikor Indiában vagyunk, óvatosak a filmek, India mindig legyőzi Pakisztánt.
Mindegy, miben!
Harc, krikett, levegővétel, Uno! Mindig nyerünk!
- És imádjuk ezeket a filmeket, ugye? - Igen!
És külföldön óvatos családi tartalmakat készítünk.
Milyen aranyos ez a vígjáték a dél-ázsiai családról!
Milyen jól elvannak a szomszédokkal! Na és mi megy éjszaka?
Bollywood-filmet néznek, ahol lelövik a szomszédot.
De olyan konzervatívok!
Igen! Mert külföldön élnek.
Mint minden konzervatív indiai.
Külföldön.
Ha szeretnétek, hogy az indiai gyereketek még szűz legyen 25 éves korára,
akkor Új-Mexikóban szüljetek, ne Újdelhiben.
Tudom, az igazság néha fáj. Tévednék?
Nem!
Van, akit indiai szülők neveltek külföldön?
Másodgenerációsok, hahó! Indiai szülők. A legnagyobb tisztelettel:
A szüleitek Indiája nem létezik. Régimódi. Már elmúlt.
Az elképzelésetek az indiai popkultúráról szintén nem létezik.
Az India, ahol mind így járunk…
Így beszélünk otthon is?
Nem!
Nem, az indiaiak itt beszélnek így!
Tudjátok, hogy mi ez a hülyeség? Az amerikai akcentus!
Gyertek haza!
Gyertek haza, és nézzétek meg a modern Indiát a maga káoszával,
de annál több szépségével. Gyertek haza!
És ha nem jöttök haza, akkor külföldről soha ne oktassatok ki,
hogy mit jelent indiainak lenni. A mumbai ismerőseim szavaival élve…
„Küzdj meg velem, vagy baszódj meg!”
Fordítok, nyugi.
De tényleg nem olyan jó angolul.
Hallottátok a hindi reakciót, ugye? Ez ilyen… Tudod!
De angolul valami olyasmi, hogy:
„Gyere ki a mezőre, vagy dugj fel valamit a seggedbe!”
Annyira nem jó.
Sőt, egész konkrét válaszút.
Én…
nem is tudom, milyen helyzet az…
amikor ez az összes lehetőséged…
Nem is tudom, milyen mezőről van szó!
Harcmező lenne?
Mikor két fickó mondja: „Testvéreim!
Eljött az idő…
hogy küzdjünk a nemzetért és a hazánkért!
Úgyhogy kimegyünk arra a mezőre, és ha harcot keresnek, hát basszák meg,
harcot kapnak!
Velem tartotok?”
„Nem, köszi.
Inkább feldugok valami aprót a seggembe.”
Nem is tudom.
Vagy egy sportpálya, ahol két maratonfutó erről beszélget:
„Egész életünkben erre a pillanatra készültünk.
Kimegyünk erre a mezőre, és aranyérmet szerzünk Nigériának!
Velem tartotok?”
„Oké, én elfáradtam.
Feldugok valamit a seggembe.”
Vagy mondjuk egy amerikai farm?
Ahol két farmer beszélget: „Jim…
Sok itt a kukorica.
Itt az ideje, hogy kimenjünk a mezőre, és learassuk.”
„Nem, Paul!
Inkább felaprítom a fát, és feldugom a seggembe.”
„Elnézést, mi tart ennyi ideig?”
„Hát, improvizáltunk egy kicsit.
De még le kell zárnunk.”
„Amúgy igaza van.
Nem lehet folytatni befejezés nélkül.”
„Jézusom, jól van.
Visszaszámolok háromtól. És aztán csak folytatjuk.
Jól van, Jim?”
„Jól van, Paul.”
„Részemről is jó.”
„Oké!”
„Da.”
„Maga meg ki a faszom?”
„KGB!”
Visszahozom a műsort.
Ha már a félresikerült análnál tartunk, vannak itt szülők?
Ez egy átmenet.
A ti dolgotok hazudni nekik. Hadd higgyenek a csodákban!
Mint Isten, fogtündér, adóvisszatérítés. Ez mind tőletek jön!
Emlékeztek a napra, amikor kikerültetek a nagyvilágba,
és rájöttetek, hogy a szüleitek hülyék?
Én hatéves voltam.
Az apámmal az erkélyen néztük a csillagokat,
és megkérdeztem: „Apa, a csillagok mik?”
Apám szemrebbenés nélkül:
„Vir, van egy erős fény a mennyekben. A fény régen megvakította az embereket.
Így Isten fogott egy fekete papírt, és berakta a menny és a Föld közé.
Aztán Isten egy ceruzával kilyuggatta a papírt.
Ez a mennyek fénye.”
És úgy voltam vele: „Apa tök menő!”
Aztán ezzel az információval elmentem az iskolába.
Ott rájöttem, hogy nem, apa valószínűleg drogozik.
Minden ok nélkül voltam passzív-agresszív a tanárommal
A tanár: „A csillagok lángoló hidrogéntömegek.”
Én meg: „Ez a lotyó nem tud a fekete papírról?”
„Apádnak nincs igaza.”
„Apám nevét ne vedd a kibaszott szádra!”
Nyugi!
Soha nem bántanék egy tanárt. Arra ott a fizetése.
Emlékeztek arra, amikor hozzáértetek egy másik ember testéhez,
de még nem láttatok annyi pornót meg Instagramot,
ezért a testük felért egy csodával?
Amikor először levetkőztettem egy lányt, 16 éves voltam, és biztos voltam benne…
hogy ha benyomom az egyik mellét, a másik nagyobb lesz.
Ne röhögjetek! Ő is így volt a golyóimmal.
Azt mondta: „Ha megszorítom, átmegy a szomszédba.”
Ez geopolitika. Ennyi az egész. Helyezz nyomást a kisebb közösségre.
Erősítsd a nagyobbikat, és migráció lesz a vége. Ennyi. Igen!
Keressük a csodákat, és elmondom: még mindig léteznek.
Hallgassatok meg! New York, New Jersey.
Ez itt…
Ez a mikrofon egy csoda. Hallgassatok meg!
A mikrofont 144 éve találták fel.
Nagyobb a hatása a világra, mint bárkinek. Kirobbantotta a II. világháborút.
Felszabadította a feketéket. Elnyomta a zsidókat.
Bizonyos helyeken lehetővé teszi, hogy nagy emberek kis dolgokat mondjanak.
Az én világomban lehetővé teszi, hogy kis emberek nagy dolgokat mondjanak.
És amiért én mindig bajba jutok…
hogy már nyolcéves koromban felfedeztem a mikrofon hatalmát.
Ma este, New York City, ezt mesélném el. Érdekel titeket?
Egy elbaszott iskolába jártam, ahol fura dolgok történtek.
Az erőszak központi része az indiai oktatásnak.
Indiaiak, ütöttek minket?
Igen!
- Tárgyakkal? - Igen!
Krikettütőkkel és… A gyermekbántalmazás olimpiája.
Egyszer két órán át pingpongütővel vertek.
El tudjátok képzelni, mekkora tehetséget igényel?
Az áldozat is ezt mondja: „Lenyűgöző. Folytasd!
Használd a rücskös részt! Mint a bőrradírt.”
Annyit ütöttek az iskolában, hogy nem is emlékszünk semmire.
Minden indiai egyetlen, haszontalan egyenletre emlékszik,
és mint kiderült, ez az egész életünk metaforája.
Valamiért itt minden indiai emlékszik,
hogy (a + b) a négyzeten…
Készen álltok?
Mély levegő.
- Egyenlő… - Még ne!
Ez egy matematikai monszun.
Várjatok meg!
Rendben, kezdjük.
(a + b) a négyzeten egyenlő
- a négyzet + b négyzet… - a négyzet + b négyzet…
- …+ 2ab. - …+ 2ab.
Ez a szar mire jó?
Három embertípus létezik a világon.
Azok, akik ismerik a 2ab-t.
Azok, akik elfelejtették a 2ab-t.
És akik szerint a 2ab maga a varázslat.
És a harmadikkal… El sem bírom mondani.
Ami az iskolában történik, az elkísér egész életünkben?
- Igen. - Szexuálisan?
Cserben hagytatok. Csalódtam.
Jöhet egy szextörténet?
Szóval összejöttem ezzel a lánnyal.
És megkérdeztem: „Mit szeretsz?”
Ő meg: „Fojtogass, Vir!”
Erre én: „Nem!”
Erre ő: „Ez a fétisem. Fojts meg!”
Én pedig: „A nem az nem!”
- Mire ő: „Mi vagy te, túlérzékeny?” - „Nem, hanem híres.”
És ő: „Beleegyezésemet adom. Fojts meg!”
„Hát jó.”
Három héttel később az ügyvédek, titoktartási nyilatkozat,
pecsétek, közjegyző után…
Azt mondta: „Eljött az időd.” Mire én…
Para a fojtogatónak is.
Ő: „Gyerünk, légy férfi!” Én meg: „Jó!”
„Élvezed, Mrs. Patel?”
- Erre ő: „Ki a faszom az a Mrs. Patel?” - „A kilencedikes matektanárnőm.”
„Ez neked izgató?”
Erre én: „Inkább igazságszolgáltatás, de kinek mi.”
Egyszer egy prefektus zsinórban két héten át vert egy hokiütővel.
A nevét nem mondom.
Nem akarok jogi balhét. Mohit Szingalnak hívták, és…
Vitát rendeztek az iskolában. Ez a fiú tíz évvel volt nálam idősebb.
Emlékszem, felment a színpadra, az érvelését egy viccel kezdte.
Ez volt a vicc: „Jó estét kívánok!
A dzsungelben vagyunk, és találkozunk egy oroszlánnal.
Mennyi az idő?
Fogjuk rohan-óra.”
Azóta sem tudom, miért tettem fel a kezem.
Felmentem a színpadra, hogy kérdezzek.
Emlékszem, hogy a mikrofont fogva elkapott egy érzés, ami addig még soha.
A hatalom érzése.
Ülni sem tudtam, de hirtelen felálltam.
Ránéztem a nálam tíz évvel idősebb fiúra,
és olyasvalamit láttam, amit még soha. Félelmet.
Engem pedig eltöltött a…
Nem is tudom, hívjuk bátorságnak, bárminek.
És valahogy kijött belőlem: „Azt akarom mondani…
Mohit Szingal…
hogy ha a dzsungelben sétálsz,
és találkozol egy oroszlánnal, akkor ütött az utolsó óra, te gyökér.”
Erre… az egész iskola röhögött! Istenem, úgy röhögtek!
És megtanultam a legnagyobb leckét az életemben:
a szavaknak erejük van.
A szavak erőszakot szülnek és szüntetnek meg. A szavak megmaradnak.
A felhők felett jártam, amikor este vacsorázni mentem.
És valami kiugrott egy bokorból, és magával rántott.
Mohit Szingal volt.
És megkérdezte: „Mennyi az idő?”
Én pedig: „Ütött az utolsó óra.”
Azután két órán át vert, de nem tudta letörni a mosolyomat.
Emlékszem, ott feküdtem a parketten, véreztem, és nevettem,
mert azt éreztem: „Faszom. Ezt megérdemeltem.
De annyira vicces!
Innen látom a poénokat. Azt hiszem, jó itt nekem!”
A parkett az én helyem. A parkett az otthonom.
És ez a szabadság, Isten a tanúm.
Tényleg! Ez az én szabadságom,
ennek vagyok a rabja, még egy Air India-járaton is…
Newarkból Mumbaiba.
Egy Air India-kísérő megkínál egy pohár ginnel.
Elutasítom. Mire ő: „Mr. Das, jöjjön velem!”
Elvisz a repülő elejébe.
Az alvó repülőgép csendjében ez az idős hölgy átölel, és elsírom magam.
Ő pedig vérprofiként vigasztal. Mintha minden nap ez történne az Air Indiánál.
Valószínűleg akkor, ha nem vega menüt kérsz.
Azt mondta: „Láttam a videót. Imádtam. Bármi történjék is, húzza ki magát, fiam!
Pontosan tudom, mit érez.” Én pedig: „Asszonyom, minden tisztelettel…
nem hinném, hogy tudná.”
Erre ő: „Ugyan már! Hát nem ugyanaz a feladatunk?
Mindkettőnknek be kell hódolnunk dühös embereknek.”
Néha csak egy Air Indiánál dolgozó néni kell az életben.
Nem vagyok arrogáns. Tudom, miért dühösek az emberek. Értem én.
Szeretik a hazájukat. Ezért senkit nem sértegetnék.
Szeretitek a hazátokat?
A legtöbben szeretik a hazájukat. A többi nacionalista, de…
Ezt fejtsük ki!
A világ minden országában vannak hazafiak és vannak nacionalisták.
A hazafiak szeretik a hazájukat, és tesznek is érte.
A nacionalisták szeretik magukat, a saját kultuszukat,
és a hazájukat használják a hirdetésére. Ez zászló mögé bújtatott nárcizmus.
Ti döntitek el, hogyan szeretitek a hazátokat.
Ez olyan jellegű információ,
amit hamarosan elmeséltek egy partin, mint a saját gondolatotokat.
Nem gond, de ha bajban vagytok,
és ütnek titeket, kérdezve: „Honnan a picsából szedted ezt?”,
fontos emlékeznetek, hogy a nevem Aziz Ansari, jó?
Vagy Hasan Minhaj.
Ugyanaz az útlevél.
Megérkeztünk Mumbaiba, részegen a gintől. Szép munka, néni.
Vagy 200 paparazzi vár minket a reptéren. Azért messze nem vagyok ilyen híres.
Csendben követnek minket a reptéren.
Tíz napig táboroznak a házunknál csendben.
Teljes csendben.
Tíz nap után felhívtam az ügyvédjeimet, és kérdezem: „Jók vagyunk?”
Erre ők: „Igen, gazdag picsák vagyunk.” Mire én: „Nem ti! Én rendben vagyok-e?”
Ők meg: „Vir, ezek rendőrségi esetek.
A rendőrség majd eldönti, lesz-e belőle ügy, vagy sem.”
35 nagyon hosszú napig várunk.
India hét különböző rendőrőrsén, hét különböző városban…
bemutatták a videómat.
Mind egy szálig azt mondták: „Ez nem egy probléma.
Egyetértünk vele. Nem lépünk fel ellene.”
Én…
Ha jobban belegondolunk, ez egészen elképesztő.
A humoristák nem bátrak.
De a rendőrök! Na, ez az igazi felfelé ütés!
Az estén, amikor terroristának neveztek a hazámban,
Emmy-díjra jelöltek.
Éppen…
New Yorkban voltam az Emmy idején, másik műsorral, Vir Das: For India,
ami miatt már úgyis jogi úton támadtak.
A vörös szőnyeg végére még hétszer megtették.
Maszkot húztam. A szőnyegen kérdezték: „Vir, milyen érzés most Amerikában lenni?”
„Örülök, hogy nem Indiában vagyok.”
Szeretek utazni.
„Gondolod, hogy izgatottak miattad otthon az emberek?”
„Hát tutira nem nyugodtak.”
„Mit mondasz majd, ha megnyered?”
„Segítség! Mit tudom én!”
Emlékszem, mennyire szégyelltem magam.
„Istenem, csak ne nyerjek. Tuti bedühödnének. Kérlek!”
„Hadd ne én nyerjek, dühösek lennének!” Aztán nem nyertem, és én voltam a dühös.
Az a francia műsor nyert, amiben a csodálatos franciák mászkálnak,
és hallották, mi történt velem.
Aztán odajöttek: „Hallottuk, mi történt veled. Biztosan stresszes vagy.
Nézd, sokan később szexelni fogunk.
Nagyon szép férfi vagy. Csatlakozhatnál. Segítünk a stresszen!”
Én meg: „Orgiával ünneplitek az Emmyt?”
Erre ő: „Nem, csak hétfő van, és…”
Aztán én: „Uram, köszönöm a meghívást,
de ha engem ezért elkapnának, az egy elég rossz szalagcím lenne.”
„Vir Das: száműzve és szodomizálva két különböző országban.”
Két merőben eltérő büntetőjog.
Ő meg: „Megértem, de ha nem szeretné, van egy mező a szomszédban, és…”
Akármikor jelölnek egy díjra, mindig történik valami szar.
Tíz évvel ezelőtt Filmfare-díjra jelöltek.
Ez az ironikus reakció teljesen helyénvaló.
A Filmfare-díj nagyon nagy dolog.
Ez a mi Oscar-díjunk.
Kivéve, hogy az Oscart jóval többe kerül megvenni.
Még soha nem voltam,
így a Filmfare küldött egy belépőt, amit felragaszthattam a kocsiba.
A belépőn ez állt: V-V-V-VIP.
Teljes nevén VVVVIP!
Én ráragasztottam a belépőt a szélvédő külsejére.
A nyugati autópályán haladok.
A szemem sarkából látom, ahogy a V-V-V-VIP-jegy „elvvvvippan”,
odaragad egy riksára, eltűnik a faszba.
Ezt értem az indiai kiváltságok alatt. Nagyon változékonyak.
Én mindeközben kint vagyok a Filmcity bejáratánál,
és próbálom meggyőzni a szekust, hogy színész vagyok.
És esküszöm, rám néz, és szóról szóra ezt mondja:
„Ha maga egy színész, akkor én is az vagyok.”
Ezután egy órán keresztül próbáltam meggyőzni a biztonsági őrt,
hogy ő is lehetne színész.
Erre ő: „Nem, ha én lehetnék színész, akkor maga is lehetne.”
Ő: „Hogy mi?” Én: „Hogy mi?” És bementem. Jedi vagyok.
Ahogy beérek a Filmfare-díjra, elmondják, hogy a producerem, Aamir Khan
bojkottálta ezeket a díjakat.
Nem küldött részletet rólam, amit lejátszhatnának a jelöléskor.
Így van. Amerikaiak, talán nem tudjátok, kik a színészek, de nagyon tehetségesek.
Megérdemlik a jelölést.
A fények elhalványulnak, aztán: „És most… a legjobb férfi mellékszereplő jelöltjei
a Manikchand Pan Pasandon…
utazási partner: Expedia, fodrászpartner: Sunsilk,
sminkpartner: L'Oréal, partnerpartner: Shaadi.com,
herpeszpartner: Durex Filmfare-díj…
a Zindagi Na Milegi Dobaráért, Farhan Akhtar.”
És egy csodálatos, 20 másodperces klipet játszanak le róla két képernyőn is.
A Zindagi Na Milegi Dobaráért, Abhay Deol.
És egy csodálatos, 20 másodperces klipet játszanak le róla két képernyőn is.
És a Delhi Bellyért, Vir Das.
És kivetítik az útlevelem képét!
Egyetlen fotó 20 másodpercig!
Teljes csendben!
Húsz másodperc csend egy élő műsorban kínos, ti hülye…
Mintha meghaltam volna.
Ez volt a gyászoló néma csend.
Mindenki tök szomorú volt. Felálltak, és: „Pedig milyen fiatal volt!
Ő kicsoda?”
Aztán engem vett a kamera. Nem tudtam, mit tegyek,
úgyhogy én is gyászoltam magam: „Szegény meghalt.”
Még nem halt meg. Ma este fogja megölni magát.
És eszembe jutott aznap este. Meg eszembe jutott az Emmyn is.
Nézzétek.
Senkinek nem kívánom…
az érzést, hogy csalódást okoztál az egész országnak. Senkinek. És én…
De pontosan tudtam akkor is, és itt, előttetek állva is.
Ha valaha olyan világ venne körül,
ahol nem nyúlhatok a mikrofonhoz, az a világ engem nem érdekelne.
Ott álltam
ebben a menő hotelben, a The Beekmanben, New Yorkban, és minden szinten…
Üreges volt a közepe, és a hallra nézett,
és emlékszem, hogy ott álltam a szintemen, arra gondolva: „Elbasztam. Én…
Soha nem hagyják, hogy… Le kellene ugranom.
Ebben az elegáns Emmy-öltözetben… Akár el is temethetnek benne. Tökéletes.”
De aztán eszembe jutott, hogy a másik szobában alszik a feleségem,
és ez egy fura kilépő.
Mármint a hotelből.
Meg az életből is.
Plusz ez egy New York-i hotel, ha a hallban landolok…
legalább három országra frászt hozok.
Valami brit megszólal: „Igen, van Netflixe?
Elnézést, egy halott indiai van a hallban.
Mi folyik itt? Megint függetlenséget akarnak? Mi van?”
Két amerikai lány a bárnál: „Angela, nem érdemel meg téged.
El kellene hagynod.
De az élet rövid.
Menj csak az erdőbe, jó lesz!”
Valami kölyök Instagramozik a hallban. Hirtelen…
De én: „Nem, nem távozok sötétben. Ha elmegyek, az nappal lesz, férfiasan.”
Úgyhogy rágyújtottam, felnéztem Isten papírjára, és…
Éjfélkor felhívott a menedzsment Indiából.
Minden producer, rendező, filmstúdió, helyszín,
szponzor és kliens felbontotta a szerződést.
És meg: „Értem én, de…
El kell tartanom a…”
Azt mondják: „Vir, most senki nem fog veled dolgozni.
Nagy a követőtáborod. Talán…”
„Akkor egy influenszer lennék?
Faszom a napba! Már ugrok is.”
Úgyhogy azt tettem, amit minden művész, amikor rájön, vége a karrierjének.
Bedrogoztam.
Füveztem. Teljesen betéptem.
És amikor betéptem, rájöttem, hogy miért nem szívok.
Azért, mert a fű nem nyugtat le. Nekem csak erekciót és félelmet hoz.
Ezt az erekciót kedvelem a legkevésbé.
És ezt a félelmet a legjobban, de…
Ez egy fura páros. Kanos és riadt. Ezért nem drogozok fesztiválokon. Akkor…
Nem akarok Coldplay-koncerten énekelni: „Look at the stars!”
Úgyhogy most már meg sem tudom ölni magam, mert az jár a fejemben,
hogy mi van, ha ugrok, ráesek, és túlélem?
Haver…
Még ha meg is halok, ez egy borzasztó nekrológ.
„Vir Das, meztelenül találtak rá, holtan, egyedül, riadtan…
egy hotel óriási halljában, New Yorkban, közepes erekcióval.
A végsőkig stand-upolt.”
Két hónappal később a családom újra bekapcsolhatta a telefonokat.
Dőltek az üzenetek. Nem gyűlölet! Szeretet.
Több millió kedves üzenet a világ minden pontjáról.
Mind…
közvetlen üzenet.
Aztán minden jegy elfogy öt perc alatt.
És mindenki telefonál Bollywoodból, és szeretne…
És bárhova mész, az emberek szeretettel, melegséggel, kedvességgel fogadnak.
Te pedig kétkedve és nehezteléssel nézel rájuk.
Mert eszedbe jut: „Hol a faszban voltatok, amikor kellettetek?
Amikor összeomlott a világom, amikor a családomat támadták,
hol a picsában voltatok? Azt hittem, nem léteztek!”
Aztán felnősz… egy kicsit.
Nem érzel már önsajnálatot. És rájössz, hogy…
a gyűlöletet kiáltják, de a szeretetet érzik.
Nem fair azt várni az emberektől, hogy kiáltsák a szeretetet.
Csak hálásnak kell lenni azért, hogy egyáltalán érzik.
És bízni abban, hogy mindig tovább tart, mint a gyűlölet.
Ez nem történelemlecke. Szimpla Harry Potter.
De ha valaha gyűlöletet kaptok,
vagy úgy érzitek, utál a hazátok, a családom nevében beszélek,
amikor azt mondom: a szeretet mindig ott húzódik odalent.
Csak nem hallani a sötétben. Ki kell bírni napkeltéig, és meghalljátok.
Gyengéd, de nem gyenge. Esküszöm.
A probléma az, hogy mindkettő egyszerre érkezik.
Mintha két különböző…
Nem ismétlek poént.
És azután? Most akkor vissza ugyanoda, mintha mi sem történt volna?
Meggyászoltam a karrieremet. Nem hittem volna, hogy látlak még titeket.
Most ti és én, újra együtt, egy helyen.
Ez egy be nem tervezett áldás, amiért nem is lehetnék hálásabb.
De most… Most már más. Már nincs mit veszítenem.
Senkit nem kell lenyűgöznöm.
Soha nem leszek újra mainstream vagy menő. Nekem végem.
De szabad vagyok.
Mintha mindig is csak egymás mellett léteztünk volna.
A + B!
Aztán történt valami szar, és négyzetre emeltek minket.
És most én lettem b négyzet,
és egyetlen célom, hogy ti legyetek a négyzet.
És bármi jön utána, a nevetésetek hangja, az 2ab.
Együtt még varázsolunk is.
Soha többé nem rombolom India hírnevét idegen földön.
Úgyhogy most már mindenhova hozok magammal indiai földet.
Ma este egy mumbai humorista előadását látjátok
a ténylegesen a Juhu-partról származó homokkal, amit magammal hozok.
Akárhány alkalommal szidtam a hazámat ma este,
azt mindig indiai földön tettem.
Minden szót a lépésemhez igazítottam. Nem hiszitek? Nézzetek meg újra!
Ez amúgy egy fura beszélgetés a vámosokkal.
Kérdezik: „Uram, miért hoz egy bőröndnyi homokot?”
Én meg: „Hazafiasság!”
Nincs is túl sok légitársaság, akik engedélyezik a homok szállítását.
Egy azért akad.
Nem érdekel, hova megyek, mindig van velem mumbai homok.
És az Air Indián utazunk, hölgyek, urak.
És ha valaha repültetek az Emiratesszel, tudjátok, hogy ez micsoda kompromisszum.
Repültetek már az Emiratesszel?
Talán ti ott nem, de azért…
Bocs!
Sok volt az érzelem, le kellett hoznom. Bocsi! Egyszer majd biztos repültök!
Dolgozzatok keményen!
Vagy feküdjetek le ezekkel.
Ez az este utolsó története. Egy nagyon kiváltságos sztori.
De elbűvölök mindenkit a történetemmel. Készen álltok? Igen?
Első osztályon utaztam az Emiratesszel.
Az első osztályú ülések hatalmasak. Láttátok már? Ti is elmentek arra, amikor…
A kísérő az egyik leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam.
Odajön, és azt mondja: „Mr. Das, van zuhanyzónk.
A landolás előtt egy órával vagy két órával szeretne zuhanyozni?”
Engem meg annyira megbabonázott a szépsége, hogy azt hittem, vele.
„Hölgyem, ez a világ legjobb légitársasága.
Az UNESCO szerint is a legjobb.”
Az első osztályon pedig van külön fürdőszoba!
Akkora, mint egy egész lakás! Mondjuk a ti lakásotok. De akkor is!
Adnak törülközőt. Levetkőzöl.
Aztán…
Nem is így zuhanyzok. Elnézést!
Nem minden indiai zuhanyzik Bollywood-módra. Nem így működik.
Nem, fogom a szappant, és jhaagolom magam, és…
Mi a fasz van?
Mi van New Yorkban, ha nem „jhaagoltok”?
- Mi a szó? - Beszappanoz?
Beszappanoz? Tényleg?
Minden tiszteletem, de… Jó?
Nagyon sajnálom, nem akartam…
De tényleg… A szappanoz szónak olyan…
„A nevem Szandíp, de hívj csak Sandynek”-energiája van, nem?
És ég egy zöld lámpa.
Nem látom, hogy pirosra vált, mert háttal fürdök.
Nem így zuhanyzok. Így zuhanyzok. Én így szeretem.
Tényleg? Csak én? Senki más?
Nem? Hölgyem? Na ugye!
Nem jó, ha forró lötyi spriccel az arcomba.
Akkor jó, ha a seggemen csorog. Hölgyem? Ön?
Azért, mert…
Nagyon sajnálom! Amikor felnőttem, nem volt zuhanyzóm, vödröm volt.
Volt egy forró meg egy hideg csap. Ki kellett keverni a jó hőmérsékletet.
A megfelelő hőfokhoz termikus mérnöknek/látnoknak kell lenni.
Mindig túl forró volt. Mit csináltunk?
Biztonsági pozíció. Vödör. A háthoz emeltük.
Lecsorgott a hátunkon, és lehűlt, mielőtt elérte volna a herénket.
Ez tudomány!
Csak tíz percnyi vizet kapunk. A hölgy ezt elfelejtette közölni.
Végre csúcsformába kerültem, a lámpa piros lett, a víz leállt.
Úgy néztem ki, mint akit molesztált egy felhő.
Kijöttem a zuhanyzóból a mosdóhoz, mint valami mályvacukorember,
és akkor olyan madárfürdetős mosdást nyomtam.
De nem vagyok elég magas, hogy leeresszem a cuccost a mosdóba,
és csak úgy megpancsiztassam.
Úgyhogy most markoltam a vizet, és odafröcsköltem a sötét helyekre.
De ezzel elázott a teljes fürdőszoba.
Úszik a vízben.
És nem leszek a hülye indiai…
aki szétbaszta a fürdőt.
Úgyhogy ott vagyok meztelenül, négykézláb, és az egyetlen törülközővel
törölgetem az Emirates első osztályú fürdőszobáját.
Tisztára törlöm!
Miért? A hazámért!
És én lennék az áruló?
Inkább takarító vagyok!
Rabszolga lennék? Söprögetek is!
Olyan jó munkát végeztem, hogy megkért, csináljam meg a másik fürdőt is.
Azt mondta: „Mr. Das, nem néz ki jól. De olyan szép a parkett!”
Én meg: „Hölgyem, jó itt nekem. Innen látom a poénokat.
A parkett az én helyem. A parkett az otthonom.”
Vir Das voltam, megtiszteltetés volt itt lenni ma este!
ÜDVÖZÖLJÜK A PARTON!
HUMORPINCE
WATSON EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Csurja Csaba