Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VIR DAS: ATERIZARE
New York, urează-i bun-venit lui Vir Das, venit tocmai din Mumbai!
Mulțumesc foarte mult.
Relaxați-vă. Mulțumesc. Ați fost agresivi.
Eram deja terifiat dinainte să vin.
Fac spectacole de comedie în 2022. Orice se poate întâmpla.
Aș putea fi arestat, asaltat, înjunghiat, plesnit.
Sau mai rău: discutat pe Reddit.
Nu știu ce faceți voi seara.
Poate ajungeți acasă,
vă modificați digital pozele pentru a dovedi
că ați trăit ceva real, pe o platformă menită
să genereze depresie și anxietate, dând informații pe dopamină,
într-o lume unde știrile sunt false, benzile desenate sunt adevărate
și singurul lucru clar în seara asta
e că un CEO miliardar cu grămezi de bani și față de virgin
își va băga rachețica într-un supermodel sau în spațiu, sau în ambele.
Bun venit la spectacol!
În seara asta, vreau să vă duc acasă.
Vreți să mergeți acasă cu mine?
Minunat!
Acasă la voi! Nu cred că mai am voie la mine.
Vreau să văd cu cine lucrez azi.
Păreți un grup bun.
Văd… văd indieni.
Văd oameni care se culcă cu indieni.
Văd albi care credeau că Vir Das e neamț.
Vă văd și pe voi.
N-ați văzut afișul.
Acasă e unde vă simțiți în siguranță, pentru că lumea e nesigură.
- Suntem de acord? - Da!
Abia m-am întors din Londra, Anglia. Periculos!
În centrul Londrei, aproape de hotel, în mijlocul zilei,
un cuplu de 82 de ani ieșit la plimbare,
crimă în plină zi.
Da!
Tipul ucis era așa de tânăr.
Bătrânul l-a înjunghiat, în timp ce bătrâna îl jefuia.
Bătrânele britanice nu omoară oameni de obicei.
Îi pun pe alții s-o facă, apoi, îi înnobilează.
Ele jefuiesc, nu?
Nu sunt resurse furate, sunt comune, din „Commonwealth”.
Prea devreme?
Scuze! Nu-mi pasă.
Singura regină care-mi place răspunde la: „Da, fată.”
Îmi plac fetele astea.
Oare a zis-o cineva?
Se adună familia, ea zice: „William…
trebuie să unești familia.
Împacă-te cu fratele tău!”
Și el să zică: „Da, fată!”
Nu știu.
Când vii la New York,
tot ce se zice despre oraș e parțial adevărat.
Se zice: „Nu te pui cu New Yorkul!
Nimeni nu închide New Yorkul!” De impact!
Apoi plouă vreo trei minute.
Și renunțați la viață.
Și nici măcar nu plouă pe bune. O amărâtă de ploaie nord-americană.
Această…
ceață fără noimă care plutește în fața ta,
ca un grup de alcoolici într-o conversație animată.
Eu vin din Mumbai.
În Mumbai avem muson.
Este…
E orgasmul lui Dumnezeu.
În Mumbai, își dă drumul pe fața ta trei luni pe an.
Ploaia din Mumbai e așa de tare, că poți surzi. Știați asta?
Ați văzut indieni făcând asta?
E trauma, rasiștilor!
Mi s-a spus că e periculos aici. Nu sunt de acord.
Am condus prin restul Americii.
Conduci prin niște păduri superbe.
Practic, e decorul oricărui documentar despre crime
pe care l-ai văzut vreodată.
În America sunt kilometri nesfârșiți în care poți îngropa cadavre.
Întrerupți de orașe care le furnizează.
Mumbai e printre cele mai sigure orașe din lume. Știți de ce?
N-ai unde îngropa cadavre. De-asta.
Îngropi un mort trei metri sub pământ în Mumbai.
În ziua următoare vor fi rufe agățate de mortul ăla.
Mortul va fi un figurant într-un film Bollywood.
În Mumbai, dacă ești mort nu-i motiv să fii șomer.
Dar îmi place că aveți simțul comunității în orășele.
Nu? Dacă o studentă dispare în pădure,
în cinci minute toți orășenii se adună,
se prind de mână și pleacă s-o caute.
În cinci minute: „Angela!
Pe-aici! Angela!”
Nu merg într-o pădure cu niște albi nici dacă mă plătiți.
Așa încep sectele.
Zece albi, un ciocolatiu vulnerabil și sălbăticia.
Voi fi declarat lider, vă promit.
Dacă vii la mine și-mi spui: „Vir, s-a pierdut o studentă în pădure.”
Știți ce aș face eu imediat?
Mi-aș suna verii din India.
Pentru că e un loc liber la facultatea aia.
Oameni buni…
Moartea unuia e diploma altuia. Asta e tot ce zic.
Spune ceva despre societatea voastră
dacă un act de violență e o anomalie demnă de documentat
și nu norma.
Când albii sunt în pericol, lumea devine proactivă.
Se trimit camere în pădure.
Când cei de culoare sunt în pericol,
ridicăm telefoanele și filmăm.
Documentarele despre crimele celor de culoare sunt făcute cu telefonul.
Pentru că lipsește misterul, nu?
Când e ucis un alb, ucigașul nu e găsit.
Când sunt uciși cei de culoare, criminalul e pe filmare, în uniformă.
Oameni buni!
Am venit să mănânc vită, mâine plec, bine? Relaxați-vă.
Singura țară care știe ce face e Rusia.
La modul: „Viața e scurtă. Chefuim.”
Cel mai dur rus întâlnit anul ăsta a fost la muzeul KGB din Praga.
Dacă n-ați fost, mergeți. Nu e un muzeu.
E o pivniță de trei pe trei cu un rus rasist înăuntru.
E de impact de cum deschizi ușa.
Vine din spatele unei cortine. Zice: „Bună ziua!
Bun-venit la muzeul KGB!”
De parcă numele era secret.
M-a convins imediat. „Eram al tău de la «K».”
M-a convertit.
Două săptămâni am urmărit-o pe nevastă-mea prin casă gol, zicând „KGB”.
Așa veți face și unii dintre voi.
Cu nevestele voastre.
Povestea a culminat cu propaganda.
Zice: „Apropiați-vă să vă spun un secret!
În al Doilea Război Mondial, Hitler avea trei mii de tone de aur.
La finalul războiului au găsit doar 150 de tone din aurul naziștilor.
Nu se știe unde a dispărut aurul.
Dar, după câțiva ani, America devine cel mai puternic stat din lume.”
N-am plătit destul pentru discursul ăsta.
A fost un moment de ironie frumoasă, nu?
Stăteam acolo, ca indian, prefăcându-mă că nu-s de acord cu aurul nedeclarat.
Aurul naziștilor vă pare o conspirație?
N-ați auzit de „aurul mătușii”?
Toate indiencele de aici au o cutie de valori la bancă
despre care soțul habar n-are…
cu aur pe care nici Indiana Jones nu l-ar găsi.
Mai degrabă găsiți Sfântul Graal decât colierul lui Manju.
Acasă suntem în siguranță. Suntem de acord?
Temă de gândire.
Într-un zbor Air India de la Newark la Mumbai,
pe 27 noiembrie 2021, mergeam acasă.
Tânăra însoțitoare de zbor, la vreo 65 de ani,
vine și-mi oferă un pahar cu gin.
Refuz ginul și zice: „Dle Das, beți naibii odată ginul!”
Insista pentru că amândoi simțiserăm că, odată aterizat la Mumbai,
aveam să fiu arestat și dus la închisoare.
Mă pregătisem în felul meu să merg la închisoare.
Nu mă mai rădeam, mă apucasem de flotări.
Aveam probleme pentru că…
făcusem de curând un videoclip despre țara mea la Kennedy Center,
numit Cele două Indii.
Asta ziceți acum.
Clipul e despre dualitatea națiunii mele și nevoia ca noi
să ne unim în lumină.
A cauzat multă dualitate în țara mea.
Și mulți s-au unit în ura lor față de mine.
Am fost în topul trendurilor în țară trei săptămâni,
s-au depus șapte plângeri împotriva mea,
am fost acuzat de răzvrătire și defăimare a Indiei pe teritoriu străin.
M-au numit „terorist” pe trei canale de știri diferite,
la oră de maximă audiență.
A fost o conversație interesantă cu mama seara.
Să te uiți la știri:
„Mai știi cum ziceai că nu poți descrie cu ce mă ocup?”
Titlurile ziceau: „Vir Das e terorist.”
Eu mă gândeam că e o insultă la adresa teroriștilor.
Vă imaginați cum se simt ei? La modul: „Ăsta, bă?
Noi pregătim acte de violență cu zece ani înainte,
dar acum pare că trebuie să recităm poezii.”
N-am primit feedback de la grupări teroriste. Promit.
Nu m-au sunat la modul: „Vir, ISIS aici, fani înrăiți. Ne placi.
Vir, unde ții următorul spectacol?
Știm că ai încercat Netflix, poate încerci ISIS acum.
Vir, nu știm dacă știi,
dar ISIS are mai mulți abonați decât Netflix.”
Ceea ce e adevărat. Sunt mai mulți.
Au un abonament familial mai bun.
ISIS și Netflix vor același lucru, să te arunce-n aer.
M-au dat la știri și aici.
M-au dat la CNN și m-am întrebat: „De când dau ăștia știri?”
Am fost la BBC. Pe pagina de pornire!
Cu titlu mare care zicea: „Comedian polarizează națiunea.”
Cât de tare s-o dai în bară, încât englezii să spună
că ai divizat India?
Unele partide au făcut lobby ca să-mi fie revocată cetățenia
pe motiv că nu sunt indian pur.
Că am fost poluat de gândirea occidentală.
Mare grijă cu oamenii care celebrează puritatea!
Nici măcar nu vorbesc despre istorie. E Harry Potter de bază.
Au pornit un haștag: „Vir Das e un sclav!”
„Sclavul vestului!”
M-aș fi simțit ofensat, doar că mă cheamă Das.
Vă traduc. Nicio grijă, non-indieni. Vă ajut eu.
Literalmente, Das înseamnă „sclav”,
dar prenumele meu e Vir, deci sunt un sclav curajos.
Oare nu sunt toți sclavii așa? Ați cunoscut vreun sclav nonșalant?
„Da, sunt sclav. Toate bune și frumoase.
Lucrez de-acasă. De la ei. Haștag, norocos.”
Mă ofensează, dar nu e greșit. Am copilărit în străinătate.
Deci m-am simțit mereu cumva blocat.
Sunt prea indian pentru vest, dar prea occidental pentru India.
Are logică pentru cineva?
Ați aplaudat repede. Vă explic, bine?
Bun. Fiți atenți!
Nu sunt atât de indian, încât să studiez medicina.
Nu! Dar sunt suficient de indian, încât să nu merg la un medic alb.
Scuze.
Doar că…
Mai bine la un inginer indian, decât la un medic alb.
Nu-mi trebuie medicină curativă. Vreau soluții ieftine acum!
Nu vreau probiotice pentru intestin.
Vreau o curea să mă bată pe spate.
Hai, ratatule!
Urmăresc cu atenție politica occidentală
și cred că reglementarea avortului în America e o batjocură.
Sub 29 de săptămâni…
Sub 29 de săptămâni, e corpul femeii. E alegerea ei și atât.
Asta cred eu. Bine? Dar sunt și indian!
Deci cred că, dacă trece de șapte ani,
trebuie să-i permitem unui părinte să-și omoare copilul cu papucul.
Cred în avortul de cursă lungă.
Mă bazez pe votul dv.
Și pe disciplina îndelungată.
Când aveam 17 ani, eu și amicul meu am făcut accident cu mașina tatălui lui.
Tatăl lui și-a lovit fiul la ouă.
A disciplinat două generații în seara aia.
Tipul are un fiu acum.
Primele lui cuvinte au fost: „Scuze, tată.”
Țin spectacole în America, deci îmi fac griji să nu fiu împușcat.
Cred că aveți nevoie urgentă să reglementați portul de arme.
Dar sunt și indian.
Deci vreau să fiu prieten măcar cu un tip care are o armă.
În caz că intrăm în belele.
Să dau un telefon la modul: „Am nevoie de tine.”
Nu insinuez că toată lumea are arme în Punjab. Calmați-vă.
Unii dintre ei au cuțite și săbii. Mult mai rapid.
Oamenii sunt fructe cu sentimente.
Am învățat engleza prima, deci o vorbesc mai bine decât hindi.
Dar cred că hindi e o limbă mai puternică decât engleza.
Avem cuvinte frumoase în hindi pe care engleza nu le poate exprima,
ca limbă.
Cuvinte frumoase, precum…
E un cuvânt în hindi.
Non-indienilor, ne-ați auzit făcând așa?
Înseamnă vreo 40 de lucruri.
Haideți! Toți, împreună!
Sunt fericit.
Sunt trist.
Să te fut!
Să mă fuți!
Albii nu pot face sunetul.
E nevoie de ani de umiditate și cinism ca să-l produci.
Încă vreo zece ani de schimbări climatice și de Donald Trump
și-o s-o ardă și albii la modul: „Fir-ar!”
Nu sunt destul de încrezător în engleză, încât să fac sex în engleză.
Fac sex în hindi.
Sexul în engleză e încrezător. Nu?
La modul: „Da, fato!
Îți fac bucile să tremure, fată! Căcat!
O să ne-o tragem ca nebunii!”
Nu fac sex așa.
Mai degrabă fac sex la modul: „Mulțumesc mult. Fii binecuvântată!
Sper să nu mă uiți.”
Non-indienilor, e singura glumă pe care n-o traduc azi.
Pentru stima mea de sine.
A circulat o campanie printre școlarii
care mi-au făcut clipul viral.
Campania zice: „Dacă ai șansa să vorbești în străinătate,
fii ca Swami Vivekananda, nu ca Vir Das!”
Cu o poză cu noi doi.
Asta vine cu multă presiune. Suntem de acord?
Să compari comedianți cu guru spirituali. Nimeni nu compară invers.
N-am citit nicio recenzie din secțiunea de divertisment de genul:
„Dalai Lama, mai puțin amuzant decât speram să fie.”
„Iisus Hristos, mai bun ca magician, decât comediant.”
„Moise repetă aceleași zece glume. Fă rost de material nou, Moise!”
„Mohammed, iubim cartea, urâm desenul.”
Acum, despre amenințările cu moartea!
Primim multe.
Familia e instruită să-și închidă telefoanele
pentru că primim zeci de mii de amenințări.
Nu spun asta pentru milă sau bravadă.
Nu sunt victima și nici eroul nimănui.
Bine? Indienii nu sunt impresionați de amenințările cu moartea.
Dacă ameninți familia unui american, va reacționa.
Cu indienii, te poți uita la noi… Vă traduc acum.
Te uiți la un indian și zici: „O să-ți…
Traducere: „Îți omor tatăl și-i beau sângele.”
Îi poți spune asta unui indian cu voce tare, și-o să zică: „Bine.”
Încearcă!
Dar nu marți. Practic, nu e de post, deci…
M-am ales cu 1,8 milioane de abonați pe social media în 72 de ore,
cu vârste cuprinse între 18 și 25 de ani.
M-am ales cu cea mai tânără, mare, progresistă
și bătută-n cap audiență avută vreodată.
Sunteți aici? Între 18 și 25. Faceți zgomot!
Proștilor! De ce?
Îmi plac banii voștri,
dar mă simt ca unchiul libidinos la discotecă.
Habar n-au. „Ce-i o discotecă, frate?
O durere de spate?” Nu e durere de spate!
E un loc unde vi se călăreau părinții.
Comentează toți. „Suntem cu tine.
E o mișcare.” Le zic: „Nu este!”
Cu mâna cealaltă mănânci tăiței făcuți de mama.
Nu e o mișcare.
Încercăm să ne agățăm de virtute împreună,
purtându-ne ca animalele pe social media.
În asta ne transformăm. Ați văzut cum rage leul?
Ce se întâmplă imediat? Restul haitei face…
Ăsta e un retweet!
Ați văzut antilopele în fugă?
Habar n-au de ce fug
sau pe cine urmează, ele tot fug.
Ăla e un haștag.
Două păsări care-și vorbesc?
Una decolează… alta aterizează.
Același sunet, mișcări diferite. Ăla e un Tik Tok.
Poate lor le sună mișto. Noi auzim…
Poate în limba păsărilor sună ca…
Ador cântecul ăla.
De fiecare dată când îl aud, în mintea mea moare un influencer.
Uite de ce cred că generația voastră poate salva lumea!
Aveți o retenție emoțională nulă.
Trebuie să articulați fiecare trăire, în timp ce-o aveți
și să primiți validare pentru ea, înainte s-o fi încheiat.
Dar asta înseamnă că nu sunteți reprimați emoțional.
Nu cărați bagaj cu voi.
Vă exprimați.
Simțiți ceva nou în corp
și gata: „Mă identific cu o femeie.”
Nu sunteți reprimați. Intrați pe internet.
Postați: „Mă identific cu o femeie.”
Așa de bătrân sunt. Cred că internetul face sunetul ăsta.
La capătul celălalt al lumii, altcineva: „Și eu mă identific cu o femeie.
Uite ce ai de făcut! Pașii unu, doi, trei.”
Astea sunt un privilegiu și o aptitudine.
Nu le luați de bune!
Noi n-am avut cu cine vorbi lucrurile astea.
Noi n-aveam decât părinți indieni.
Dacă mergeam la ai mei zicând: „Bună dimineața, mami, tati!
Eu cred…
că mă identific cu o femeie.”
„Bine!
Poți să te identifici cu o femeie care ia note mari? Ce zici de asta?
Ar fi binevenită în casa asta.
Una care intră la Harvard. Contează admiterea, nu tranziția.”
Nu-mi pasă nici de tranzițiile voastre.
E dreptul fiecărei generații să destrame concepte sociale
prin conversație.
Pentru voi, acela e genul. Dați-i bice!
Destrămați-l!
Poate ajungem într-un loc mișto.
Sper să vă placă fluiditatea asta cum le-a plăcut alor voștri infidelitatea.
Nu mai e comod acum, nu?
Tu n-ai nevoie de un gen,
dar mama și tata trebuie să aibă principii.
Ai voștri au fost încătușați de căsnicie și au creat industria divorțului.
Bunicii erau încătușați de rasă.
Asta au destrămat ei. Acele bariere.
Nu e musai să vorbim.
Ne prefacem că bunica merge în Jamaica în fiecare vară pentru fructe de mare.
Maturizați-vă!
Bunicii voștri aveau 20 de ani în anii '60.
Bunul și buna au participat la cel puțin o orgie.
Nu le numeau așa.
Le ziceau „tombole” sau ceva de genul.
Partidul comunist sau ceva de genul.
Pentru generația mea, era sexualitatea.
Ai noștri nu aveau acea conversație cu noi.
La 13 ani, maică-mea a venit la mine ca un detectiv care a rezolvat un mister.
Zice: „Vir, tu n-ai o iubită.
Femeile nu vorbesc cu tine.
Dacă ești gay, spune-mi acum. Te ducem la doctor să te reparăm.”
I-am zis: „Mamă, nu-s gay. Sunt doar un ratat.”
Cei doi sunt opusul celuilalt, nu?
Bărbații gay câștigă. Mereu devin mai buni.
Amicul meu, Shashank. Noi ne îmbrăcăm așa, el așa.
Noi mâncăm așa, el așa. Visează mai bine decât noi.
Doarme zâmbind în fiecare noapte.
Când se trezește îl întreb: „Shashank, ce naiba visezi?”
Răspunde: „Sorbet.”
„Sorbet?
Și-n vis ești fără lactoză și din clasa superioară de mijloc.”
Eu…
N-am visat niciodată sorbet.
Toată viața am visat ciocolată Toblerone.
Și în vis nu apucam să mănânc nenorocita de ciocolată.
Tot în mine ajungea, dar…
Gluma asta stârnește reacții mereu.
Nu sunt sigur de ce.
Poate datorită întorsăturii glumei
sau texturii ciocolatei Toblerone.
Ar dura ceva timp, nu?
Pentru că bagi un triunghi într-un cerc. Știi ce zic?
Așa visez eu.
Și așa vreau să-mi folosesc platforma.
Dar…
Am fost curios în legătură cu sexualitatea mea.
Când aveam 13 ani m-am pupat cu un tip. Am încercat.
Știi? Și în…
În cinci minute am știut că nu era de noi.
Nu părea greșit, dar nici bine pentru noi. Are sens?
Nu vorbesc despre asta. Majoritatea din generația mea evită,
pentru că am studiat științele la școala publică din Delhi.
Mereu am fost învățați că toate experimentele sunt de succes.
Din perspectiva mea, nu sunt hetero.
Am picat examenul de admitere al homosexualității.
Am luat BAC-ul, am picat GAY-ul.
Dar primul sărut a fost cu un băiat heterosexual.
Da. Doamnelor, empatizez.
Ne înhămăm la lucruri diferite, nu?
Voi credeți că e un sărut. Noi trecem la explorat.
Parcă gura mea era Pământul, iar el credea că e plat.
La modul: „Bă, mergem și pe rotund un pic?”
Iar el: „Nu, merg în aceeași direcție până ajung la capăt.”
Uite ce stânjeniți sunteți toți acum!
Scuze, America. Mă iau de bărbații heterosexuali?
Astea sunt regulile comediei agreate în Occident, nu?
Facem mișto de cei care sunt mai privilegiați decât noi.
Se cheamă să țintești sus.
Nu facem mișto de cei mai puțin privilegiați decât noi.
Asta înseamnă să țintim jos.
Ați mai auzit asta, nu?
Ce concept occidental de căcat!
Pentru că, în Occident, privilegiul e constant.
Privilegiul indian e foarte volatil.
În sus și în jos, ca un fulg. În bătaia vântului.
Odată ești Forrest Gump, apoi ești Laal Singh Chaddha.
În sus și în jos!
În plus, simt că în Occident cei mai mulți
își autoacuză privilegiul, înainte să-i acuze alții,
ca să se bucure iar în liniște de propriul privilegiu.
Unii păreți derutați. Albii se uită la modul: „Știe!”
În clipa când adaugi nuanță, conversația se destramă.
Bine, spuneți-mi voi.
Eu, un indian ciocolatiu, pot face mișto de Ivanka Trump?
Aș ținti sus? Da?
Am voie? Să adăugăm straturi.
Dar dacă Ivanka Trump face un copil cu un refugiat sirian musulman?
Se poate. Iubirea e iubire.
Pot face mișto de copil?
Ce slabi sunteți!
Hai, mă! Un bebe Trump refugiat musulman e hilar.
Oameni buni, doar…
Gândiți-vă la copilul ăsta!
Inzamam-ul-Trump. Gândiți-vă la el!
Are vreo jumătate de metru.
Nu mă privește. Gândiți-vă la copilul ăsta!
Deține 75 de clădiri în Manhattan, dar n-are o patrie. Haideți!
Știu, e inconfortabil.
Mă retrag.
Vladimir Putin. Pot să fac mișto de el? Țintesc sus?
Să adăugăm straturi. Dacă ar avea alopecie?
Credeați că Jada e singurul dictator chel?
E și el trist, stă în Kremlin, se mângâie pe cap.
Nimic nu crește în Rusia.
Nu mă anulați, vă rog! Mă scuzați.
Vă rog! Nu vreau să fiu anulat.
Mi-ar fi complicat cu arestul apoi.
De-asta se plâng comedianții din Vest.
Eram cu un comediant american.
Îmi zicea: „Vir, cultura anulării e o nebunie!”
„M-a atacat o hoardă ieri. O hoardă! Pe Twitter!”
OK.
Ca și cum i-ai spune unui castrat că te mănâncă boașele.
Cel mai enervant articol citit în Occident zicea:
„De ce nu forțează nota comedia indiană?”
Serios, javro? Pentru că am citit nota!
Nota citează cazuri din instanță.
Ai o dată de judecată în capul notei.
Așa că facem conținut sigur, nu?
Când suntem în India, facem filme în care India învinge Pakistanul.
Nu contează la ce.
În luptă, la crichet, la inhalat, la Uno! Mereu câștigăm.
- Și iubim filmele astea, da? - Da!
În străinătate facem conținut bun pentru toată familia.
E un serial despre o familie sud-asiatică.
Uite cum se înțeleg cu vecinii lor!
Știți ce fac noaptea?
Se uită la filme Bollywood cu vecini împușcați.
Dar sunt foarte conservatori.
Da! Locuiesc în străinătate.
Acolo se află India conservatoare.
În străinătate.
Dacă vrei să-ți fie virgini copiii la 25 de ani,
îi crești în New Jersey, nu în New Delhi.
Doare, dar e adevărat. Greșesc?
Nu!
Avem oameni crescuți de indieni în străinătate?
A doua generație, să vă văd.
Părinți indieni, aici. Vă spun cu respect.
India a părinților voștri nu există.
E arhaică, a dispărut!
Imaginea voastră despre cultura pop din India nu există.
Această Indie în care toți mergem așa…
Așa vorbim acasă?
Nu!
Nu. Indienii vorbesc așa aici!
Știți ce e prostia asta? Accentul american.
Haideți!
Mergeți acasă și vedeți India modernă, în tot haosul
și frumusețea ei infinită. Mergeți acasă!
Și dacă nu mergeți acasă, nu ne dați lecții de peste hotare
despre ce înseamnă să fii indian.
În cuvintele tuturor mumbaiezilor cunoscuți…
„Vino să ne batem sau du-te-n căcat!”
Vă traduc, nicio grijă!
Nu sună la fel în engleză, vă spun sincer.
Ați auzit răspunsul în hindi, nu?
E la modul… Știți?
Dar în engleză se traduce prin:
„Treci pe câmp sau bagă-ți ceva în cur!”
Nu sună la fel.
E și o alegere de viață specifică.
Eu…
Nu știu care e situația voastră…
dar singurele două alegeri sunt…
Nici nu știu ce fel de câmp este.
Câmp de luptă?
De parcă ar fi doi tipi: „Gata, băieți?
E momentul…
să luptăm pentru țară… și pentru pământ.
Așa că mergem pe câmp
și, dacă vor să ne luptăm, băga-mi-aș,
de luptă vor avea parte.
Te bagi?
Nu, nu mă bag.
Mai bine-mi bag ceva în cur.”
Nu știu.
Poate câmpul e un teren de sport și avem doi maratoniști
care sunt la modul:
„OK, ne-am antrenat pentru asta toată viața.
Mergem pe câmp
și luăm medalia de aur pentru Nigeria.
Te bagi?
Sunt foarte obosit acum!
Mai bine-mi bag ceva în cur.”
Sau câmpul unei ferme americane.
Și avem doi fermieri: „Păi, Jim…
Avem mult porumb.
Poate e vremea să mergem pe câmp să-l tăiem.
Nu, Paul!
Mai bine tai lemne și mi le bag în cur.
Scuze, de ce durează așa mult?
Am improvizat un pic.
Trebuie să găsim un final.
Are dreptate, să știi.
Nu poți înainta fără un final.
Iisuse, bine. Uite!
Număr descrescător de la trei.
Și apoi mergem mai departe.
Bine, Jim?
Bine, Paul.
Bine și pentru mine.
Bine.
Da.
Tu cine căcat mai ești?
KGB!”
Vă aduc înapoi la spectacol.
Că veni vorba de anal ratat, avem părinți pe-aici?
E o tranziție.
E datoria voastră să-i mințiți. Îi faceți să creadă în miracole.
Dumnezeu, zâna măseluță, rambursarea taxelor. De la voi vin astea.
Mai știți ziua când ați ieșit în lumea reală
și ați înțeles că ai voștri sunt dobitoci?
Aveam șase ani.
Eu și tata eram pe balcon, ne uitam la stele.
„Tată, ce sunt stelele?”
Tata, fără să se gândească,
zice: „Vir, e o lumină puternică sus, în rai.”
„Lumina aia îi orbea pe oameni.
Așa că Dumnezeu a luat hârtie neagră și a pus-o între rai și Pământ.”
Apoi a luat un creion și a înțepat găuri în hârtie.
Așa avem lumina raiului.”
Mă gândeam: „Tati e super.”
Am mers cu informația asta la școală.
Și am descoperit că tata ia droguri, se pare.
Eram pasiv-agresiv cu învățătoarea fără motiv.
Ea ne zicea: „O stea este o masă de hidrogen care arde.”
Eu ziceam: „Javra nu știe despre hârtia neagră.”
Ea zice: „Tatăl tău greșește.”
Iar eu: „Scoate-ți numele tatei din gură!”
Calmează-te, dragă.
N-aș plesni un profesor. Îi plesnesc salariile suficient.
Mai știți cum era când atingeam corpul altei persoane
fără să fi văzut așa mult Instagram și pornografie,
că părea un miracol acel corp?
Prima oară când am dezbrăcat o fată de bluză aveam 16 ani
și credeam…
că, dacă apăs pe un sân, celălalt devenea mai mare.
Nu mă judecați. Și ea credea la fel despre ouăle mele.
Se gândea: „Dacă-l apăs, se duce la vecini.”
Geopolitică. Asta e tot, nu?
Punem presiune pe comunitatea mică.
Creștem comunitatea mare, cauzăm migrație. Asta e tot.
Da!
Căutăm miracole și vă spun că ele încă există.
Ascultă-mă un pic, New York!
Ăsta…
Microfonul ăsta e un miracol. Ascultați-mă.
A fost inventat acum 144 de ani.
A schimbat lumea mai mult decât orice om.
El a stârnit al Doilea Război Mondial.
Microfonul a eliberat negrii, tot el a asuprit evreii.
Sunt locuri în lume unde el permite
oamenilor mari să discute nimicuri.
În lumea mea, le permite oamenilor mici să discute lucruri mărețe.
Motivul pentru care dau de bucluc mereu…
e că i-am descoperit puterea când aveam opt ani.
În seara asta, aș vrea să vă spun povestea.
Vreți s-o ascultați?
Am fost la o școală cu internat unde erau multe ciudățenii.
Violența e parte integrată a sistemului școlar indian.
Indienilor, am fost bătuți?
Da!
- Cu unelte? - Da!
Cu bâte de crichet. Jocurile Commonwealth ale abuzului copiilor. Serios.
Odată m-au bătut două ore cu o rachetă de tenis.
Înțelegeți abilitatea și precizia de care e nevoie?
Până și victima zice: „Impresionant. Continuați, vă rog.”
„Folosiți partea aspră. Îmi place exfolierea.”
Ne băteau așa de mult la școală, că nu ținem minte nimic de la ore.
Toți indienii rețin o singură ecuație inutilă,
care de fapt e metafora vieților noastre.
Dintr-un motiv sau altul, toți indienii de aici țin minte
că (a + b) la pătrat…
Gata? Da?
Respirați profund!
- E egal cu… - Nu încă!
Avem un muson matematic.
Așteaptă-mă, omule.
Gata, îi dăm bătaie.
(a + b) totul la pătrat e egal cu…
a la pătrat plus b la pătrat…
…plus 2ab.
De ce ținem minte?
Sunt trei tipuri de oameni în lume.
Cei care știu de 2ab.
Cei care uită de 2ab.
Și cei care cred că 2ab e magic.
Și l-am făcut pe-al treilea… Nici nu pot.
Ce se întâmplă cu noi în școală și rămâne cu noi mereu?
- Da. - Sexual?
M-ați lăsat baltă. Dezamăgitor.
Pot spune o poveste despre sex?
Fiți atenți! Mă cuplam cu o fată.
Și am întrebat-o: „Ce-ți place?”
Și-mi zice: „Vir, strânge-mă de gât!”
Zic: „Nu!”
Și zice: „E fetișul meu. Vreau să mă sufoci.”
Zic: „Nu înseamnă «nu»!”
Și zice: „Ce-i cu tine? Ești sensibil?”
Zic: „Nu. Sunt faimos!”
Și zice: „Ai consimțământul meu. Sufocă-mă!”
Zic: „Bine.”
După trei săptămâni, avocații făcuseră act de confidențialitate
ștampilat de notar.
Și zice: „Acum e momentul tău.” Am făcut…
E greu și pentru cine sufocă.
Și zice: „Hai, fii bărbat!”
Zic: „Bine!”
„Îți place așa, dnă Patel?”
Și zice: „Cine căcat e dna Patel?”
Zic: „Profa de mate din clasa a noua.”
Și zice: „Pentru tine e sexual?”
Zic: „Nu. Îmi aduce justiție. Dar o iei cum vrei.”
Odată m-a bătut un prefect cu o crosă două săptămâni la rând.
Nu zic cum îl cheamă.
Nu vreau probleme legale. Mohit Singhal îl chema…
Era o dezbatere în școală. Tipul ăsta era cu zece ani mai mare.
Știu că a urcat pe scenă și a deschis dezbaterea cu o glumă.
Gluma era următoarea.
„Bună seara tuturor!
„Mergeți prin junglă și întâlniți un leu.
Ce arată ceasul?
Că e vremea să fugi.”
Nu știu de ce am ridicat mâna.
Am mers pe scenă să-i pun o întrebare.
Țin minte că mă țineam de microfon și simțeam ceva
ce nu mai simțisem.
Putere.
Nu puteam sta jos, dar brusc stăteam în picioare.
Mă uitam la tipul cu zece ani mai mare
și vedeam ceva nou. Frică.
I-am dat voie să mă cuprindă.
Poate a fost curaj, poate, altceva. Nu?
Cumva am putut să vorbesc: „Voiam doar să-ți spun…
Mohit Singhal…
că, dacă mergi prin junglă
și întâlnești un leu, nu e vremea să fugi, e vremea să mori, javră.”
Toată școala a râs. Doamne, ce-au mai râs!
Și am învățat cea mai importantă lecție.
Cuvintele au înțeles.
Cuvintele cauzează și înving violența. Sunt memorabile.
Eram în al nouălea cer când am mers la cină în seara aia.
Ceva a ieșit din tufiș și m-a tras înăuntru.
Era Mohit Singhal.
A zis: „Ce arată ceasul?”
Am zis: „Că e vremea să mor.”
M-a bătut două ore, dar nu mi-a șters zâmbetul de pe față.
Zăceam pe jos, sângerând incontrolabil, râzând.
Mă gândeam: „O merit.”
Dar e amuzant.
Văd glume de-aici. Îmi place aici.”
Locul meu e pe jos. Pe jos e casa mea.
Asta e libertatea, jur pe Dumnezeu!
Este! La libertate mă gândesc,
ea mă obseda în zborul Air India…
de la Newark la Mumbai.
Însoțitoarea de zbor îmi oferă un pahar cu gin.
Refuz. Zice: „Dle Das, veniți cu mine!”
Mă duce în fața avionului.
În tăcerea oamenilor care dorm,
această bătrână mă ia în brațe și încep să plâng.
Mă alină ca o profesionistă.
De parcă face asta zilnic la Air India.
Posibil după ce lumea gustă mâncarea cu carne.
Îmi zice: „Am văzut clipul. L-am adorat.”
Orice s-ar întâmpla, ține capul sus, fiule!
Știu exact prin ce treci.”
Zic: „Cu tot respectul, mătușă…
nu cred că știți.”
Și zice: „Nu fi prostuț! N-avem aceeași meserie?”
Lumea se așteaptă de la amândoi să servim bărbați nervoși.”
Tot ce-ți trebuie uneori e o mătușă de la Air India.
Nu sunt arogant, New York.
Știu de ce sunt nervoși unchiașii. Înțeleg, da?
Își iubesc țara. Nu judec pe nimeni pentru asta.
Voi vă iubiți țara?
Cei mai mulți își iubesc țara.
Ceilalți sunt naționaliști.
Discutăm.
În toate țările sunt patrioți și naționaliști.
Patrioții își iubesc țara și fac ceva pentru asta.
Naționaliștii își iubesc sinele și cultul sinelui
și-și folosesc țara pentru popularizare.
E narcisism cu un steag.
Nu lăsați pe nimeni să vă spună cum să vă iubiți țara!
Pare a fi o informație
pe care o veți rosti la petreceri, zicând că vă aparține.
Nu-i nimic. Dar dacă sunteți în pericol
și vă bate cineva, întrebând: „De unde naiba ai scos prostia asta?”,
vreau să rețineți că numele meu e Aziz Ansari. Bine?
Sau Hasan Minhaj.
Același pașaport.
Ajung în Mumbai, beat de gin. Bine lucrat, mătușă!
Ne așteaptă 200 de paparazzi la aeroport.
Nu sunt chiar atât de faimos.
Ne urmăresc prin aeroport, în tăcere.
Ne așteaptă în fața casei zece zile, în tăcere.
Liniște totală.
După zece zile îmi sun avocații și întreb: „Suntem bine?”
„Da, suntem bogați.” Zic: „Nu voi. Eu sunt bine?”
„Vir, astea sunt anchetele poliției.
Poliția hotărăște dacă devin acuzații sau nu.”
Durează 35 de zile foarte lungi.
În șapte secții de poliție din India,
în șapte orașe diferite…
poliția vede clipul meu.
Unul câte unul, toți zic: „Nu e o problemă.
Suntem de acord cu el. Nu luăm măsuri.”
Eu…
E de necrezut, dacă te gândești.
Comedianții nu sunt curajoși.
Poliția! Asta înseamnă să țintești sus!
În noaptea când eram numit „terorist” în țara mea,
am fost nominalizat la un premiu Emmy.
Eram…
Eram la New York la gala Emmy pentru spectacolul Vir Das: Pentru India,
pentru care aveam un proces deja.
Până să merg pe covorul roșu, mai aveam șapte.
A trebuit să mă prefac.
Eram întrebat:
„Vir, cum e să fii în America acum?”
„E bine să mai ies din India. N-o să mint.
Mă bucur să călătoresc.”
„Se bucură cei de acasă pentru tine?”
„Păi, nu sunt calmi.”
„Ce-o să spui dacă câștigi?”
„Ajutor! Nu știu!”
Știu că eram profund rușinat.
„Doamne, sper să nu câștig! O să enerveze rău lumea. Te rog!”
„Sper să nu câștig. O să enerveze rău.”
N-am câștigat și m-am enervat eu rău.
A câștigat un spectacol francez.
Toți francezii ăștia superbi se fâțâiau pe-acolo
și auziseră ce pățisem.
Au venit la mine: „Am auzit ce-ai pățit.
Cred că e foarte stresant.
Ascultă, mulți dintre noi facem sex mai târziu.
Ești un bărbat frumos. Vino cu noi!
Te eliberăm noi de stres.”
Eram la modul: „Sărbătoriți premiul cu o orgie?”
Zice: „Nu, e luni, deci…”
„Domnule, apreciez oferta,
dar, dacă voi fi prins, o să fie rău pentru mine.”
„Vir Das, ostracizat și sodomizat de două țări diferite.”
Două coduri penale diferite.
Zice: „Înțeleg dacă nu vrei.
E un câmp alături. Ai putea…”
Mereu când sunt nominalizat la un premiu, se întâmplă ceva.
Acum zece ani eram nominalizat la Premiile Filmfare.
Răspunsul ironic e potrivit.
Un Premiu Filmfare e mare lucru.
Sunt ca Oscarurile noastre.
Doar că un Oscar e mai scump.
Nu mai fusesem.
Mi-au trimis de la Filmfare un permis care se lipește în mașină.
Pe permis scria V-V-V-VIP.
Un singur cuvânt, VVVVIP!
Nu mai fusesem, așa că am lipit permisul pe parbriz.
Eram pe autostradă.
Cu colțul ochiului văd că permisul V-V-V-VIP se duce pa.
Se lipește de o ricșă, se duce naibii.
Deci privilegiul indian e volatil.
Foarte volatil.
Între timp sunt la porțile Filmcity, încercând să conving
un paznic că joc în filme.
Jur pe Dumnezeu că s-a uitat la mine și a zis:
„Dacă tu joci în filme, și eu joc în filme.”
Așa că mai petrec o oră încercând să-l conving
că ar putea juca în filme.
Zice: „Nu, dle, dacă eu pot juca în filme,
și tu poți juca în filme.”
El zice: „Ce?” Zic și eu: „Ce?”
Și intru. Sunt un Jedi.
Când ajung la ceremonie, aflu că producătorul meu, Aamir Khan,
a boicotat premiile astea.
Nu a trimis materialul meu video,
ca să-l pună când anunță nominalizările.
Da!
Americanilor, nu cunoașteți actorii ăștia,
dar sunt foarte talentați.
Își merită nominalizările.
Se stinge lumina. Se anunță: „Și acum…
nominalizările pentru actor în rol secundar
la Manikchand Pan Pasand…
partener călătorii, Expedia, partener păr, Sunsilk,
partener machiaj, L'Oréal, partener-partener, Shaadi.com,
partener herpes, Durex, la Premiile Filmfare…
pentru Zindagi Na Milegi Dobara, Farhan Akhtar.”
Și un frumos clip de 20 de secunde, cu tipul ăla, apare pe două ecrane.
Pentru Zindagi Na Milegi Dobara, Abhay Deol.
Și un frumos clip de 20 de secunde, cu tipul ăla, apare pe două ecrane.
Și pentru Delhi Belly, Vir Das.
Și o poză de pașaport!
O poză pe ecran timp de 20 de secunde.
În tăcere!
La un spectacol live, 20 de secunde sunt chinuitoare…
Părea că am murit.
Era momentul meu de tăcere in memoriam.
Toți erau triști.
S-au ridicat în picioare. „Doamne, era așa de tânăr!”
„Cine e?”
Apoi au pus camera pe mine. Nu știam ce să fac.
M-am jelit singur. „Mort…”
Nu e mort încă, dar se sinucide la noapte.
M-am gândit la asta atunci. În noaptea cu premiile Emmy.
Uitați ce e!
Nu doresc…
sentimentul că ți-ai dezamăgit țara nici celui mai mare dușman.
Deloc.
Și…
Mi-a fost clar atunci, ca și acum, stând în fața voastră.
Dacă am creat o lume
în care nu mai ating un microfon, n-am niciun interes în lumea aia.
Știu cum stăteam acolo.
Eram la un hotel de lux, The Beekman, din New York.
Era gol la centru și puteai vedea holul de sus.
Știu că stăteam la etajul meu, gândind:
„Am dat-o-n bară.
N-o să mă lase niciodată… Mai bine sar.
În costumul meu elegant de Emmy.
„Să mă vadă la ieșire în costum. Perfect.”
Apoi mi-am amintit că soția dormea în camera alăturată
și că i-ar fi ciudat la plecare.
Din hotel.
Și din viață.
În plus, eram în New York. Dacă aterizam în holul ăla…
speriam minim trei țări, nu?
Un englez ar fi fost la modul: „Aveți Netflix?”
„Scuze, avem un indian mort în hol.”
„Ce se întâmplă? Își vor independența din nou?”
Două americance la bar:
„Angela, nu te merită.”
Mai bine-l părăsești.”
„Dar viața e scurtă, știi.”
„Mergi în pădure. O să fie bine.”
Un puști e pe Instagram în hol. Brusc…
Zic: „Nu, n-am să plec în întuneric.”
„Dacă mor, să fie pe lumină, ca un bărbat.”
Așa că am fumat, privind la hârtia neagră a lui Dumnezeu.
La miezul nopții m-a sunat managerul din India.
Toți producătorii, regizorii, toate studiourile,
toți sponsorii, clienții s-au dezis de mine.
Zic: „Înțeleg, dar…”
Am guri de…”
Mi-a zis: „Vir, nimeni nu vrea să lucreze cu tine acum.
„Ai urmăritori pe social media. Poate…”
„Deci sunt un influencer?
Dă-o naibii de lumină! Sar acum!”
Așa că am făcut ce fac artiștii când înțeleg
că nu mai au carieră.
Am luat droguri.
M-am drogat. Am fumat iarbă.
Apoi mi-am amintit că nu fumez iarbă.
Iarba nu mă relaxează. Mă face erect și temător.
Adică genul de erect care nu-mi place.
Și genul preferat de temător, dar…
O combinație ciudată, nu?
Excitat și speriat.
De-asta nu mă droghez la festivaluri de muzică.
Nu vreau să ascult Coldplay la modul: „Privește stelele!”
Nici să mă sinucid nu pot, pentru că mă întreb
dacă sar, aterizez și nu mor?
Frate…
Chiar dacă mor, iese un necrolog oribil.
„Vir Das, găsit gol, mort, singur, speriat…
în holul unui mare hotel din New York, cu o erecție parțială.
A fost comic până la final.”
După două luni, familia a avut voie să pornească telefoanele din nou.
Au explodat.
Nu de ură. De iubire.
Milioane de mesaje pline de bunătate din toată lumea.
Au fost…
mesaje directe.
Toate biletele s-au vândut în cinci minute.
Toată lumea sună de la Bollywood, acum vor să…
Oriunde merg, oamenii mă primesc cu iubire, căldură și bunătate.
Iar eu răspund cu suspiciune și resentiment.
Pentru că te gândești: „Unde ai fost când aveam nevoie de tine?”
„Când ardea lumea, când familia mea era atacată
unde căcat ți-a fost vocea?”
„Am crezut că nu exiști!”
Apoi m-am maturizat…
un pic.
Nu m-am mai compătimit.
Și am înțeles că…
Ura se urlă, dar iubirea se simte.
E nedrept să aștepți ca oamenii să-și urle iubirea.
Fii mulțumit că au simțit-o!
Și speră că va dura mai mult decât ura!
Nici măcar nu e istorie. E Harry Potter de bază.
Dar dacă sunteți ținta urii
sau simțiți că țara voastră se pierde în ură, de la familia mea
să știți că iubirea e, undeva, în surdină.
Doar că nu se aude în întuneric.
Dacă așteptați ziua, o veți auzi.
E moale, dar nu e slabă, vă promit.
Problema e că ambele acționează simultan.
Aproape de parcă venim din două…
Nu repet glumele.
Și apoi? Mă reapuc să fac ce-am făcut mereu?
De parcă n-a fost nimic, deși a fost.
Mi-am jelit cariera. Am crezut că n-o voi revedea.
Acum suntem din nou împreună, în aceeași cameră.
E o binecuvântare neplanificată,
pentru care sunt extrem de recunoscător.
Dar e altfel. Nu mai am nimic de pierdut.
Nu mai am pe cine impresiona.
N-o să mai fiu pe gustul maselor. Sunt terminat.
Dar sunt liber.
Parcă doar am coexistat o vreme îndelungată, nu?
a + b!
Apoi s-a petrecut ceva și cineva ne-a ridicat la pătrat.
Iar acum mă simt ca b la pătrat
și vreau să vă ridic și pe voi la pătrat.
Orice se întâmplă mai departe, sunetul râsului vostru e 2ab.
Putem face magie împreună.
Nu voi mai defăima India pe teritorii străine niciodată.
Acum duc cu mine teritoriul indian oriunde mă duc.
Azi urmăriți spectacolul unui comediant din Mumbai
pe nisipul real de pe plaja Juhu, cu care călătoresc.
De fiecare dată când am făcut mișto de țara mea,
m-am asigurat că eram pe teritoriu indian.
Am sincronizat cuvintele cu picioarele. Nu credeți? Mai vedeți spectacolul o dată!
Asta duce la o conversație ciudată la vamă, apropo.
Mă întreabă: „Dle, de ce călătoriți cu o valiză cu nisip?”
Le zic: „Din patriotism!”
Nu sunt multe companii care permit îmbarcarea cu o geantă cu nisip.
Dar e una!
Nu-mi pasă unde plec de-aici, iau nisipul din Mumbai cu mine.
Zburăm cu Air India, dnelor și dlor!
Dacă ați zburat cu Emirates,
înțelegeți ce compromis fac.
Ați zburat cu Emirates?
Poate, voi nu, dar totuși.
Îmi pare rău.
Mă emoționam. Trebuia să întorc roata.
Sunt sigur că veți zbura.
Munciți din greu!
Sau culcați-vă cu ăștia!
Urmează ultima mea poveste de azi. O poveste privilegiată.
Dar o să mă îndrăgiți până la finalul ei.
Suntem gata? Da?
Zburam la prima clasă cu Emirates.
Locurile alea sunt grozave. Le-ați văzut?
Treceți pe lângă ele în drum…
Însoțitoarea de zbor e o femeie superbă.
Vine și zice: „Dle Das, avem un duș.”
„Doriți să faceți duș cu o oră înainte de aterizare
sau cu două ore înainte?”
M-a frapat așa de tare frumusețea ei, încât am crezut că zice cu ea.
Zic: „Asta e cea mai bună companie aeriană.”
„E votată și de UNESCO.”
Și mergi la prima clasă. Au baie la prima clasă!
Mare cât un apartament! Cât al tău, dar totuși…
Mi-au dat un prosop. M-am dezbrăcat.
Încep să…
Nu așa mă spăl, scuze.
Nu toți indienii se spală ca-n filmele Bollywood.
Nu așa merge treaba.
Iau săpunul, da? Și mă jhaagesc și…
Ce pizda mă-sii?
Cum e la New York, în loc de jhaagesc?
- Cum se zice? - Săpunesc?
Săpunesc? Săpunesc, dnă?
Cu respect… bine?
Îmi pare rău. N-am vrut să…
Doar că „săpunesc” are o superenergie,
gen: „Mă cheamă Sandeep, dar spune-mi Sandy!”
Era o lumină verde.
Nu văd când se face roșie, că fac duș cu spatele.
Nu fac duș așa, ci așa.
Așa îmi place mie.
Serios? Doar eu? Nimeni altcineva?
Da? Doamnă? Poftim.
Nu-mi place lichidul călduț pe față.
Vreau să se scurgă pe fund. Doamnă?
Atunci când…
Scuze. N-am crescut cu duș în casă. Aveam o găleată.
Găleata avea robinet cald și rece.
Trebuia să potrivești temperatura.
Ca s-o nimerești, trebuia să fii un inginer/medium termic.
Mereu era cu 40 de grade mai caldă. Ce făceam?
Poziția de siguranță. Iei o cană. O pui pe spate.
O lași să se scurgă pe spate, să se răcească înainte să ajungă la ouă.
Știință!
Aveam doar zece minute de apă. Dar tipa nu mi-a spus și mie.
Când eram în formă maximă, lumina devine roșie și se taie apa.
Arătam ca molestat de un nor.
Așa că ies din duș, merg spre chiuvetă
cu bezeaua personală.
Și fac baie ca o pasăre.
Dar nu-s suficient de înalt să-mi scald treaba în chiuvetă
și s-o spăl lejer.
Așa că fac palmele căuș și mă stropesc în zonele întunecate.
Dar se inundă baia.
E apă peste tot.
Și nu vreau să fiu indianul…
care a distrus baia.
Așa că mă pun în patru labe, gol, cu unicul prosop,
ștergând baia de la prima clasă.
Am lustruit-o!
De ce? Pentru țara mea!
Și m-ați numit trădător?
Om de serviciu, asta sunt!
M-ați numit sclav? Sunt măturător.
Am făcut o treabă bună.
La final m-a rugat să spăl și cealaltă baie.
Zice: „Dle Das, sunteți distrus. Sunteți bun pe jos.”
Zic: „Dnă, îmi place aici. Se văd glumele de aici.”
„Locul meu e pe jos. Pe jos sunt acasă.”
Numele meu e Vir Das.
A fost o onoare să fiu cu voi azi.
BUN VENIT LA PLAJĂ
CLUBUL DE COMEDIE
PENTRU WATSON
Subtitrarea: Andreea Avram