Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ВІР ДАС: ПРИЗЕМЛЕННЯ
Нью-Йорк, вітайте гостя аж з Мумбаї, Віра Даса.
Дякую. Дуже вам дякую.
Заспокойтеся. Дякую. Це було трохи агресивно.
Я був наляканий ще до того, як вийшов.
Я виступаю зі стендапом у 2022 році. Сьогодні може статися все, що завгодно.
На мене можуть напасти, можуть заарештувати, підрізати, відлупцювати.
Чи гірше — обговорювати на Reddit.
Не знаю, яким буде ваш вечір.
Може, ви повернетеся додому,
обробите свої фотографії, щоб довести,
що у вас є справжнє життя на платформі, створеній,
щоб викликати у вас депресію і тривогу шляхом обміну ваших даних на дофамін,
у світі, де ваші новини фальшиві, а ваші комікси — справжні.
І єдиний, в кому ми можемо бути впевнені сьогодні,
це в якомусь мільярдері-гендиректорі з купою бабла та енергії, який
запустить свою ракетку в супермодель або космос, або в обидва місця одразу.
Радий вітати на шоу, друзі.
Сьогодні, Нью-Йорк, я радо підкину вас додому.
Хочете зі мною додому, так?
Чудово!
Але до вас! Мене додому можуть і не пустити.
Я лиш хочу побачити, з ким тут маю справу.
Схоже, гарна компанія.
Я бачу… Бачу індійців.
Бачу тих, хто спить з індійцями.
Бачу випадкових білих, які гадали, що Вір Дас — це німець.
Я бачу вас також, друзі.
Певно, не роздивились афішу.
Дім — це місце, де ми в безпеці, адже живемо в небезпечному світі.
-Можемо з цим погодитися? -Так!
Я щойно повернувся з Лондона, Англія. Там небезпечно!
У центрі Лондона, біля мого готелю, за квартал від нього, пообіді
82-річне подружжя вийшло на післяобідню прогулянку —
вбивство серед білого дня.
Ага!
Хлопець, якого вони вбили, був ще таким молодим.
Стариган зарізав його, а бабця намагалася його пограбувати.
Адже літні британські леді зазвичай не вбивають людей.
Це роблять інші та отримують за це лицарські титули.
Лише грабують, еге ж?
Це ж не «злодюжність», а «Співдружність», так?
Трохи зарано?
Перепрошую! Та мені байдуже.
Єдина королева, яка мені до душі — та, на яку кажуть «Yas».
Оці от «Yas Queens».
Думаєте, хтось так казав?
Всі зібрались, і вона каже: «Вільяме…
ти маєш об'єднати родину.
Помирися з братом».
А він такий: «Yas, Queen!».
Не знаю.
Коли приїздиш до Нью-Йорка,
кожен вислів про ваше місто лиш частково правдивий.
«Ніхто не жартує з Нью-Йорком!»
«Ніхто не зупинить Нью-Йорк!» Дуже потужно!
А потім починається трихвилинний дощ.
І ви ставите хрест на житті.
І навіть не справжній дощ. А якісь нещасні три краплі.
Це…
Більше схоже на туман чи якусь невагому пару,
що оповиває ваше обличчя, коли поруч жваво спілкуються алкоголіки.
Послухайте, я родом з Мумбаї.
Мумбаї славиться своїми сезонами мусонів.
Це…
Це ніби божественний оргазм.
Цей струмінь б’є тобі просто в обличчя по три місяці на рік.
Мумбайський дощ настільки сильний, що можна оглухнути. Ви знали?
Коли-небудь бачили, що індійці так роблять?
Це через травму, расисти!
Мені казали, що в Нью-Йорку небезпечно. Я не згоден.
Я проїхав через всю Америку.
Їдеш через ці чудові гаї та ліси.
Просто декорації до будь-якої документалки про злочини,
що ви коли-небудь бачили.
Америка — це сотні кілометрів пустки, де можна закопувати тіла.
Та поодиноких міст, де можна знайти жертву.
Мумбаї — одне з найбезпечніших міст у світі. А знаєте чому?
У Мумбаї немає де поховати тіло. Ось чому.
Там можна закопати тіло на глибину 3 метри.
Наступного ранку на цьому тілі вже висітиме прання.
Або його використають для масовки у боллівудському фільмі.
Адже в Мумбаї смерть — це не виправдання для безробіття.
Проте мені подобається відчуття спільноти у ваших маленьких містечках.
Якщо школярка зникла десь у лісі,
через п'ять хвилин усі жителі містечка
беруться дружно за руки та йдуть на пошуки дівчини.
За п'ять хвилин вже чути: «Анжела!»
«Сюди. Анжела!»
Так! Та я б не пішов до лісу з білими ні за які гроші.
Так починаються всі секти.
Десяток білих, вразливий кольоровий хлопчина і дика природа.
Мене оголосять лідером. Обіцяю.
Якби хтось підійшов до мене і сказав: «Віре, у лісі зник школярик».
Знаєте, що б я зробив?
Я б подзвонив своїм родичам в Індію.
Тому що в школі звільнилося місце.
Народе…
Один помер — інший народився. Це все, що я хочу сказати.
Та це щось говорить про ваше суспільство,
коли акт насильства — це аномалія, варта документалки,
а не норма.
Білі люди в небезпеці, люди починають діяти на випередження.
Відправляють знімальні групи в ліс.
Темношкірі та кольорові люди в небезпеці —
ми просто беремо свої мобільні телефони і знімаємо це лайно.
Такі документалки про злочини — зйомки тремтячими руками.
Це в кращому випадку.
А інакше немає відчуття таємничості, еге ж?
У ваших документалках вбивцю ніколи не знаходять.
У наших — вбивця завжди в кадрі, у формі.
Народе!
Я тут, лиш щоб попоїсти й завтра поїду, добре? Розслабтеся.
Гадаю, єдина країна, у якої все під контролем, — це Росія.
Вони такі: «Життя коротке. Гуляймо».
Найбільшого шибайголову я зустрів цього року у музеї КДБ у Празі.
Якщо ви ще не бували там, обов'язково сходіть. Це не музей.
Це підвал три на три метри з росіянином-расистом всередині.
Відкриваєш двері. Вражаюче.
Він виходить з-за завіси й такий: «Здоров!
Ласкаво просимо до музею КДБ».
Ніби це величезна таємниця.
Одразу ж мене підкорив. Ще на літері «К».
Навернув у свою віру.
Два тижні я ходив за дружиною голим по всьому будинку голою і горлав: «КДБ».
Як і дехто з вас зробить сьогодні ввечері.
Тільки зі своєю дружиною.
Кульмінація музею — це пропаганда.
Він такий: «Підійдіть ближче. Я розповім вам секрет.
У часи Другої світової Гітлер мав 3000 тонн нацистського золота.
Наприкінці війни знайшли лише 150 тонн нацистського золота.
Ніхто не знає, куди поділася решта.
Але багато років по тому Америка — вже наймогутніша країна у світі».
І я подумав: «Я замало заплатив за це шоу».
Дуже іронічно, еге ж?
Стояти там і вдавати, що індієць не схвалює незадеклароване золото.
Гадаєте, що «нацистське золото» — це змова?
Тоді ви не чули про тітоньку Голд.
Кожна з присутніх тут індійок має банківську комірку,
про яку її чоловік навіть не здогадується…
із золотом, яке Індіана Джонс так і не зміг знайти.
Легше знайти Святий Ґрааль, ніж намисто Манджу, повірте на слово.
Але дім — це там, де ти в безпеці. Чи не так?
Ось про що я згадав.
Я на рейсі авіакомпанії Air India з Ньюарка до Мумбаї
27 листопада 2021 року, я лечу додому.
Молодша стюардеса Air India, якій близько 65…
підходить і пропонує мені склянку джину.
Я відмовляюся. А вона каже: «Пане Дас, просто випийте клятий джин!»
Вона наполягає, бо ми обоє розуміємо, що коли я приземлюся в Мумбаї,
мене заарештують і запроторять до в'язниці.
Я теж по-своєму готувався до в'язниці.
Перестав голитися, почав віджиматися.
А причина моєї халепи…
Нещодавно я зняв відео про мою країну в Центрі Кеннеді,
яке називається «Дві Індії».
Це ви зараз так кажете!
Відео про дуальність мого народу і необхідність об'єднання
у світлі.
Це спричинило значну дуальність серед мого народу.
І багато людей таки об'єдналися в своїй злості на мене.
Я був у всіх заголовках країни протягом трьох тижнів,
проти мене було порушено сім кримінальних справ
за звинуваченням у заколоті та наклепі на Індію за кордоном.
Мене назвали терористом на трьох різних каналах новин
в прайм-тайм.
Цікава тема для розмови з матір'ю того вечора.
Дивимось новини, і я такий:
«Пам'ятаєш, ти казала, що не знаєш. як описати те, чим я заробляю на життя?»
Заголовки кричали: «Вір Дас — терорист».
І я просто пам'ятаю, що подумав: «Це образливо для справжніх терористів».
Уявляєте, що відчувають терористи? Думають: «Братан, цей чувак?
Ми продумуємо акти насильства десятками років,
а тут достатньо було виступити на сцені».
Нью-Йорку, я ніколи не отримував відгуків від жодної терористичної групи. Чесно.
Мені не дзвонили й не казали: «Віре, це ІДІЛ, твої фанати. Обожнюємо тебе».
«Віре, а де проходитиме твій наступний виступ?»
«Ні, ми знаємо, що ти тепер на Netflix, але спробуй ІДІЛ».
«Віре, чи тобі відомо,
що в ІДІЛ значно більше підписників, ніж у Netflix?»
І це правда.
Там значно кращий сімейний план підписки.
І насправді ІДІЛ і Netflix просто хочуть одного і того ж — щоб вас порвало.
Тут мене теж показували в новинах.
На Сі-Ен-Ен. І я подумав: «Коли це вони почали випускати новини?»
Я був… на Бі-Бі-Сі. На головній сторінці!
Під величезним заголовком: «Комік поляризує націю».
Знаєте, як сильно треба облажатися, щоб британці заявили,
що ти розділив Індію?
Певні партії вдома почали лобіювати за позбавлення мене громадянства
на тій підставі, що я не чистокровний індієць.
Мене отруїла думка Заходу.
Будьте дуже обережні з людьми, які прославляють чистоту.
І це навіть не історія. Це звичайний Гаррі Поттер.
Вони створили хештег і кричать: «Вір Дас — раб!»
«Раб Заходу!»
Що могло б бути образливо, якби не моє прізвище — Дас.
Я перекладу. Не хвилюйтеся.
Отож, «дас» дослівно означає «раб»,
але моє ім'я Вір, тож, мабуть, я «хоробрий раб».
А хіба не всі раби такі? Ви коли-небудь зустрічали безтурботного раба?
«Так, я раб. Раби завжди на чілі. Ага, знаєте…
Переважно працюють зі свого дому. Хештег — #благословенний».
І хоча мені прикро, але вони не помиляються. Я виріс за кордоном.
Частково, тому я завжди відчував ніби застряг, розумієте?
Я занадто індієць для Заходу, але занадто західний для Індії.
Хто-небудь розуміє, про що я?
Слабенькі аплодисменти. Тож я поясню, добре?
Гаразд, дивіться.
Я не настільки індієць, щоб вчитися на лікаря.
Ні! Але я достатньо індієць, щоб не звертатися до білого лікаря.
Вибачте.
Просто…
Краще б мене лікував індійський інженер, ніж білий лікар.
Мені потрібні не ліки. А дешеві ефективні рішення тут і зараз!
Мені не потрібні пробіотики для кишківника.
А ремінь, що провокує відрижку.
Йо, вилупку, давай.
Гаразд. Я стежу за західною політикою,
тому вважаю, що рішення щодо абортів в Америці — це пародія.
Все, що до 29…
Я вважаю, що все, що відбувається до 29 тижнів — це тіло і вибір жінки.
Я вірю в це. Гаразд? Але я також індієць!
Отже, я вважаю, що все, що старше семи років,
батьки повинні мати можливість взяти капця і прибити свою дитину.
Я вірю в довгостроковий аборт.
І сподіваюся на ваш голос.
А також в довгострокову дисципліну.
Коли мені було 17, ми з другом розбили машину його батька.
Його батько копнув власного сина по яйцях.
Покарав одразу два покоління того вечора.
Потім у друга народився син.
Першими словами його сина були: «Мені шкода, дідусю».
Коли я виступаю в Америці, то хвилююся, що мене можуть підстрелити.
Я думаю, що вам терміново потрібен закон про контроль над зброєю.
Але я також індієць.
Тому я хочу дружити хоча б з одним хлопцем, у якого є зброя.
На випадок, якщо щось піде не так.
Щоб подзвонити в Пенджаб і сказати: «Манджите, приїзди».
І я не натякаю, що що всі пенджабці мають зброю. Розслабтеся.
Деякі з них мають ножі та мечі. Набагато швидше.
Людина — це лише фрукт з почуттями.
Я спочатку вивчив англійську, тому моя англійська краща за гінді,
але я вважаю, що гінді сильніша мова, ніж англійська.
У мові гінді є прекрасні слова, які англійська мова не в змозі передати
як мова.
Прекрасні слова, такі як…
Це слово на гінді.
Неіндійці, ви ж чули, як ми так робимо? Так?
Це означає близько 40 різних речей.
Давайте, разом зі мною.
Я щасливий.
Мені сумно.
Пішов ти!
Трясця!
Білі люди так не вміють.
Для цього потрібна суміш підвищеної вологості та цинізму.
Дайте білим ще років десять зміни клімату і Дональда Трампа,
лиш тоді вони почнуть бідкатися: «Чорт забирай!»
Та я не настільки впевнений, щоб займатися сексом англійською.
Я займаюся сексом на гінді.
Тому що секс англійською дуже впевнений, правда?
Типу: «Так, дівчинко!».
«Зараз лясну, дівчинко! Трясця!»
«Все тут рознесу, дівчинко!»
Я не так займаюся сексом.
Коли я займаюся сексом, то кажу: «Спасибі тобі. Нехай Бог благословить».
«Щоб ти ніколи мене не забувала».
Неіндійці, це єдиний жарт, який не буду перекладати для вас сьогодні.
Заради власної самооцінки.
Серед школярів поширювалася одна агітаційна кампанія,
що зробила моє відео вірусним.
Кампанія заявляє: «Якщо у вас коли-небудь буде шанс виступити за кордоном,
будьте як Свамі Вівекананда, а не Вір Дас».
І наші фото поруч.
Це завеликий тиск, Нью-Йорку, еге ж?
Порівнювати коміків з духовними гуру. Та ніхто не робить навпаки.
Я ніколи не читав такої рецензії в газеті:
«Далай-лама не такий кумедний, як ми думали».
«Ісус Христос — кращий фокусник, ніж комедіант».
«Мойсей повторює одні й ті ж десять анекдотів. Знайди вже новий матеріал!»
«Магомет, крута книга, жахливий мультик».
Так, поговорімо про погрози.
Ми отримуємо їх багато.
Моя родина вимикає телефони,
тому що ми отримуємо десятки тисяч погроз.
І я кажу це не для того, щоб викликати співчуття чи похизуватися.
Я не є нічиєю жертвою, нічиїм героєм.
Гаразд? Індійці дуже спокійно ставляться до погроз.
Коли ви погрожуєте родині американця, це може спрацювати.
Індійці ж… Ви можете поглянути на нас. Я зараз перекладу.
Ви можете поглянути на індійця і сказати: «Я…
Переклад: «Я вб'ю твого батька і вип'ю його кров».
Ви можете сказати це індійцю в очі, а ми відповімо: «Гаразд!»
Спробуйте.
Але не у вівторок. Це не вегетаріанський день, тож…
Я також набрав 1,8 мільйона підписників у різних соцмережах за 72 години
у віці від 18 до 25 років.
Я маю наймолодшу, найбільшу, найпрогресивнішу
та найдурнішу аудиторію у своєму житті.
Ви тут сьогодні? Народ з 18 до 25, пошуміть трохи.
Ви, тупі виродки, чому?
Я звісно люблю ваші гроші…
але через вас я почуваюся дивакуватим дядьком на дискотеці, розумієте?
Вони не розуміють. «Що таке дискотека, бро?
Проблема зі спиною?» Це не проблема зі спиною!
Це місце, де ваші батьки перепихалися.
Приєдналися і кажуть: «Ми з тобою, Віре.
Це рух». А я кажу: «Ні, це не так!».
А іншою рукою їси приготовану мамою локшину.
Ні, це не рух.
Ми просто намагаємося долучитися до доброчесності,
поводячись як тварини в соцмережах.
Тому що це на нас впливає. Ви коли-небудь чули, як ричить лев?
Що відбувається одразу ж? Решта зграї…
Це ж ретвіт!
Ви коли-небудь бачили, як нападає антилопа гну?
Вона не знає, на що, бляха, нападає,
кого переслідує, але все одно нападає.
Це хештег.
А бачили, як спілкуються дві пташки?
Одна злітає… інша сідає.
Той самий звук, інші рухи. Це ТікТок.
Може, для них це звучить круто? А ми з вами чуємо…
Можливо, пташиною мовою це звучить як…
Обожнюю цю пісню.
Кожного разу, коли вона грає, в моїй уяві помирає інфлюенсер.
Ось чому я думаю, що ваше покоління може врятувати світ.
У вас нульова емоційна стійкість.
Вам необхідно сформулювати кожен досвід, проміжний досвід,
та отримати схвалення досвіду до того, як ви проживете його.
Але це означає, що ви не пригнічені емоційно.
Ви не тягнете за собою багаж.
Ви просто виражаєте себе.
Ви відчуваєте щось нове у своєму тілі
і кажете: «Здається, я ідентифікую себе як жінку».
Ви не пригнічуєтеся. Ви заходите в інтернет.
І пишете: «Здається, я ідентифікую себе як жінку».
Ось наскільки я старий. Я думаю, що це звук, який видає інтернет.
Хтось на іншому кінці світу пише: «Друже, я теж ідентифікую себе як жінка.
Ось що тобі потрібно зробити: Крок 1, 2, 3».
Це привілей і вміння.
Ніколи не сприймайте це як належне.
У нас не було нікого для таких розмов.
У нас були тільки батьки-індійці.
Якби я зайшов у кімнату до батьків і сказав: «Доброго ранку, мамо, тату.
Здається…
я ідентифікую себе як жінку».
«Гаразд!
А можеш ідентифікувати себе жінкою, яка добре складає іспити?
Їй були б дуже раді в цьому домі.
Жінка, яка вступила до Гарварду. Це важливіше, ніж зміна статі».
Мене теж не надто хвилює зміна статі.
Це прерогатива кожного покоління — руйнувати соціальні конструкції
через дискусії.
Для вас — це стать. Тож, вперед.
Руйнуйте стереотипи.
Ми можемо опинитися в кльовому місці.
Сподіваюся, ви будете насолоджуватися цим так само як ваші батьки — невірністю.
О, тепер нам незручно, так?
Вам не обов'язково мати стать,
але у мами з татом, мабуть, все ж таки повинні бути принципи.
Твої батьки були скуті шлюбом, тому вони створили індустрію розлучень.
Твої дідусі та бабусі були скуті расою.
Ось що вони зламали. Ті бар'єри.
Про це можна не говорити.
Можемо уявляти, що твоя бабуся їздить на Ямайку щоліта за морепродуктами.
Народе, подорослішайте!
Вашим бабусям і дідусям у 60-х роках було по 20 років.
Твої бабуся і дідусь побували мінімум на одній оргії.
Їх так не називали.
Це був вечір тамболи або щось подібне.
Комуністична партія чи якась така хрінь.
Для мого покоління це була сексуальність.
Наші батьки не могли обговорювати таке з нами.
Коли мені було 13 років, мама підійшла до мене як детектив, що розгадав таємницю.
Вона така: «Віре, у тебе немає дівчини.
Жінки не будуть з тобою розмовляти.
Якщо ти гей, скажи мені зараз. Ми відведемо тебе до лікаря і вилікуємо».
Я такий: «Мамо, я не гей. Я просто невдаха».
Це дві протилежності, чи не так?
Тому що геї — переможці. Вони завжди на висоті.
Мій друг Шашанк. Ось як ми одягаємося, ось як він одягається.
Ось що ми їмо, ось що… Він бачить кращі сни.
Він спить з посмішкою на обличчі щоночі. Просто…
Він прокидається, і я такий: «Шашанку, що тобі, бляха, наснилося?»
А він: «Сорбет».
«Сорбет?»
«Навіть твої сни безлактозні і вище середнього класу, чувак».
Я…
Мені ніколи не снився сорбет.
Мені лиш якось наснилась шоколадка Toblerone.
І у тому сні я не їв довбану шоколадку.
В мене досі лишилася травма. Але, знаєте…
Цей жарт щоразу викликає таку реакцію.
Хоча я не знаю, чому.
Чи через закручений жарт,
чи через текстуру Toblerone.
Тому що це займає певний час, так?
Коли кладеш трикутник всередину кола. Розумієте, про що я?
Такі у мене сни.
І саме так я хочу використовувати свою платформу.
Але…
Знаєте, мені теж було цікаво досліджувати свою сексуальність.
Тож, коли мені було 13 років, я цілувалася з хлопчиком. Спробував.
Знаєте, і через…
І через п'ять хвилин ми зрозуміли, що це не для нас.
Це не здавалось неправильним, але це було не для нас. Розумієте?
Ніколи не говорив про це. Більшість людей мого покоління
такого не обговорюють, адже вивчали природничі науки в державній школі Делі!
Так нас завжди вчили: «Всі експерименти мають бути успішними».
Отже, з моєї точки зору, я не натурал.
І я завалив вступний іспит з гомосексуалізму.
Я на відмінно склав ЗНО, але завалив ГЕЙ.
Але мій перший поцілунок був з хлопчиком-натуралом.
Так. Тож, леді, я вам співчуваю.
Ми підписуємося на різні речі.
Ви підписуєтеся на поцілунки. Ми підписуємося на дослідження, розумієте?
Ніби всередині мого рота була Земля, і він вірив, що вона пласка.
Я такий: «Гей, чувак, не хочеш трохи покружляти?»
А він такий: «Ні, я буду продовжувати, поки не дійду до кінця».
Погляньте, як всім раптом стало незручно.
Вибач, Америко. Я що, нападаю на гетеросексуалів?
Але ж це правила комедії, які ви встановили на Заході, так?
Завжди висміюйте людей, які мають більше привілеїв, ніж у вас.
Це називається «підколювання».
І ніколи не смійтеся з людей, які мають менше привілеїв, ніж у вас.
Це називається «знущання»!
Ви ж чули про це, так?
Яка ж це дурнувата західна концепція!
Тому що на Заході ваші привілеї є незмінними.
Індійські ж привілеї дуже мінливі.
Вгору і вниз, як пір'їнка. Пурхає на вітрі.
Однієї миті ти Форрест Гамп, а наступної — Лаал Сінгх Чадда.
Вгору і вниз, вгору і вниз, вгору і вниз!
І, чесно кажучи, я відчуваю, що на Заході більшість з вас
кричить про власні привілеї раніше, ніж інші люди їх помічають,
щоб ви могли продовжити спокійно насолоджуватися своїм привілеєм.
Дехто з вас виглядає розгубленим. Білі ж думають: «Він про все знає!»
Як тільки ви додаєте нюанс до розмови про привілеї, все розвалюється.
Гаразд, скажіть мені.
Чи можу я, кольоровий чоловік з Індії, сміятися з Іванки Трамп?
Це ж «підколювання», так?
Можна? Додаймо шарів.
Що, якщо Іванка Трамп народить дитину від сирійського біженця-мусульманина?
Це може статися. Кохання є кохання.
Чи можна глузувати з дитини?
Слабаки!
Ну ж бо! Дитина Трамп від біженця-мусульманина — це смішно, народе.
Люди, просто…
Подумайте про цю дитину.
Інзамам-уль-Трамп. Подумайте про нього, добре?
Він з півметра зростом.
Та це не моя справа. Подумайте про цю кляту дитину.
Він володіє 75 будинками на Мангеттені, але не має батьківщини. Ну ж бо!
Знаю, незручно.
Я відступлюся.
Владімір Путін. Чи можна висміювати Владіміра Путіна? Підколювати?
Додамо шарів. Що, якби у Владіміра Путіна була алопеція?
Гадаєте, що Джада був єдиним лисим диктатором?
Він сумує, сидить у Кремлі і потирає голову.
У Росії нічого не росте.
Будь ласка, не списуйте мене. Перепрошую.
Тільки не списуйте мене з рахунків.
Це б дуже завадило моєму ув'язненню.
Це популярна скарга західних коміків.
Говорив з американським коміком.
Каже: «Віре, ця культура кенселінгу — це божевілля!
Днями на мене напали моби у твіттері!»
Гаразд.
Це все одно, що сказати щойно кастрованому, що в тебе сверблять яйця.
Найбільш неприємна стаття, яку я читав на Заході —
«Чому індійський комедійний контент не виходить за рамки?»
Справді, курво? Бо ми зазирнули за ті рамки!
А там — судові справи у конверті.
А на конверті вже вказано дату судового засідання.
Тож ми робимо безпечний контент, гаразд?
В Індії ми знімаємо безпечні фільми, де Індія завжди перемагає Пакистан.
Неважливо у чому!
Бійка, крикет, затяжка, Уно! Ми завжди перемагаємо.
-І ми обожнюємо ці фільми, так? -Так!
А коли ми за кордоном, то знімаємо безпечний сімейний контент.
Подивіться цей ситком про південноазійську сім'ю.
Подивіться, як вони ладнають із сусідами.
А чим вони займаються вночі?
Дивляться боллівудські фільми про те, як вбивають сусідів.
Але вони такі консервативні.
Так! Вони живуть за кордоном.
Саме там живе консервативна Індія.
За кордоном.
Якщо хочете, щоб ваші індійські діти були ще незайманими у 25 років,
виховуйте їх у Нью-Джерсі, а не в Нью-Делі.
Я знаю, що це боляче, але це правда. Хіба ні?
Ні!
Є тут люди, яких виростили індійські батьки за кордоном?
Ну ж бо, друге покоління. Покажіться.
Індійські батьки. Я кажу вам це з повагою.
Версія Індії ваших батьків не існує.
Це архаїка, її вже немає!
Крім того, ваше уявлення про Індію в поп-культурі не відповідає дійсності.
Ця Індія, де ми всі так…
Хіба у нас вдома так розмовляють?
Ні!
Ні, це тут індійці так розмовляють!
Знаєте, що це за лайно? Це американський акцент.
Повертайтеся додому! Ну ж бо!
Повертайтеся додому і побачите сучасну Індію у всьому її хаосі,
але і в безмежній красі. Приїздіть додому!
А якщо ви не збираєтеся повертатися, не читайте нам нотацій з-за кордону
про те, що означає бути індійцем.
Словами кожного знайомого з Мумбаї…
«Прийди та бийся, або вали звідси!»
Я перекладу. Не хвилюйтеся.
Англійською не так добре, буду відвертим.
Адже ви чули відповідь на гінді, так?
Це ніби… розумієте?
Але англійською це дослівно перекладається як…
«Виходь на поле або запхай собі щось в дупу».
Не так добре.
Це також дуже специфічний життєвий вибір.
Я…
Я не знаю, в якій ситуації ви опинилися…
але у вас є тільки два варіанти…
Навіть не знаю, що це за поле.
Це як поле бою?
Знаєте, коли два хлопці кажуть: «Ну що ж.
Пора…
поборотися за нашу країну… і нашу землю.
Отже, ми вийдемо на поле,
і якщо їм потрібна битва, що ж, хай йому грець,
вони її отримають.
Ти зі мною?»
«Та ні.
Я просто запхаю щось собі в дупу».
Я не знаю.
Або на спортивному полі, як два марафонці,
знаєте, вони такі:
«Гаразд, ми тренувалися для цього моменту все своє життя.
Ми вийдемо на це поле
і завоюємо золоту медаль для Нігерії.
Ти зі мною?»
«Ой, я щось дуже втомився!
Я просто запхаю щось собі в дупу».
Або як… Як американське фермерське поле.
Типу, знаєте, два фермери балакають: «Ну, Джиме…
Я бачу багато кукурудзи.
Можливо, настав час вийти на поле і зібрати її».
«Ні, Поле!
Я лиш нарубаю дров і запхаю їх собі в дупу».
«Вибачте, а чому так довго?»
«Ну, ми зараз трохи імпровізуємо.
І треба якось довести це до кінця».
«Знаєте, він має рацію.
Не можна рухатися далі без кінця».
«Господи Боже, добре.
Я просто рахуватиму від трьох до одного.
І просто будемо рухати далі.
Гаразд, Джиме?»
«Гаразд, Поле».
«Ага, добре».
«Гаразд».
«Да».
«А ти хто в біса такий?»
«КДБ!»
Повернемось до шоу.
До речі, про невдалий анал, тут є батьки?
Це перехід.
Знаєте, це ваша робота — брехати їм. Змусити повірити в дива.
У Бога, зубну фею та повернення податків. Це йде від вас.
Ви пам'ятаєте той день, коли опинилися у реальному світі
і зрозуміли, що ваші батьки — дебіли?
Мені було шість.
Ми з батьком стояли на балконі, дивилися на зірки,
і я запитав: «Тату, що таке зірки?»
Мій батько незворушно відповів:
«Віре, там, на небесах, яскраве світло.
Це світло засліплювало людей.
Отож, Бог взяв чорний папір і поклав його між небом і землею.
Тоді Бог взяв олівець і зробив дірочки у папері.
Це стало небесним світлом».
І я подумав: «Мій тато класний».
З цією інформацією я пішов у справжню школу.
І я виявив, що ні, мій тато, мабуть, сидить на наркотиках.
Я поводився пасивно-агресивно щодо вчительки без причини.
Моя вчителька каже: «Зірка — це палаюча маса водню».
А я думаю: «Ця курва нічого не знає про чорний папір!»
Вона каже: «Твій батько помиляється».
А я: «Не смій так говорити про мого батька!»
Спокійно.
Я б ніколи не дав ляпаса вчителю. Це робить їх зарплата.
Ви пам'ятаєте, як торкалися тіла іншої людини?
Але тоді ще не було стільки порно та інстаграму,
і тіло здавалося справжнім дивом.
Коли я вперше роздягнув дівчину, мені було 16 років.
І я вірив…
що якщо натисну на цю грудь, інша стане більшою.
Не судіть строго. Вона думала так само про мої яйця.
Вона така: «Якщо я стисну одне, то чи опиниться воно у сусіда».
Це геополітика, розумієте?
Посилити тиск на меншу громаду.
Збільшити громаду і спричинити міграцію. Ось і все.
Так!
Ми всі полюємо за дивами, і я запевняю вас, що вони досі існують.
Послухайте, Нью-Йорк, Нью-Джерсі.
Це…
Цей мікрофон — диво. Послухайте.
Мікрофон винайшли 144 роки тому.
Він змінив світ більше, ніж будь-хто з нині живих.
Мікрофон розпочав Другу світову війну.
Мікрофон звільнив чорношкірих. Мікрофон пригнічував єврейський народ.
Є куточки світу, де він дає можливість
великим людям говорити про маленькі речі.
У моїй частині світу це дає можливість маленьким людям говорити про великі речі.
Причина, з якої я завжди у халепі…
тому що я відкрив для себе силу мікрофона, коли мені було вісім років.
Сьогодні, Нью-Йорк, я радо розповім вам цю історію.
Хочете її почути?
Я ходив у довбану школу-інтернат, де відбувалося багато лайна.
Насильство — це невід'ємна частина індійської шкільної системи.
Індійці, нас били?
Так!
-Чим трапиться під руку? -Так!
Крикетними битками… Ігри Співдружності з жорстокого поводження з дітьми.
Одного разу мене лупцювали ракеткою для настільного тенісу дві години.
Знаєте, який тут потрібен рівень точності та майстерності?
Навіть жертва така: «Це вражає. Продовжуйте, будь ласка.
Тільки рельєфним боком. Мені подобається пілінг».
Нас так багато били в школі, що ми більше нічого не пам'ятаємо.
Всі індійці просто запам'ятовують одне непотрібне рівняння,
а виявляється, що це метафора всього нашого життя.
З якоїсь причини кожен індієць тут сьогодні пам'ятає,
що квадрат суми (a + b)…
Готові? Так?
Глибокий вдих.
-Дорівнює… -Чекайте!
Маємо такий собі математичний мусон.
Зачекайте мене.
Гаразд, поїхали.
Квадрат суми двох виразів дорівнює
квадрату першого виразу плюс подвоєний добуток першого і другого
виразів, плюс квадрат другого виразу.
Нащо ми пам'ятаємо про це?
(A + B) = A2 + B2 + 2AB ВІР ДАС
У світі є три типи людей.
Хто знає про квадрат другого виразу.
Хто про нього забуває.
І хто думає, що це якась магія.
І що ми робили з третім типом людей… Не буду навіть…
Те, що відбувається з вами в школі, залишиться з вами на все життя?
-Так. -Сексуально?
Ви підставили мене. Я розчарований.
Можна тепер розкажу історію про секс?
Отож слухайте. Я зустрічався з однією дівчиною.
І запитую: «Що тобі подобається?»
А вона така: «Віре, души мене».
А я їй: «Ні!»
А вона мені: «Це мій фетиш. Хочу, щоб ти мене душив».
А я: «Ні значить ні!»
А вона: «Ой, ти що? Надто чутливий?»
Я кажу: «Ні, просто знаменитий!».
А вона така: «Я даю тобі згоду. Души мене».
Тож я подумав: «Добре».
Так от, через три тижні, після того, як юристи склали угоду про нерозголошення,
а нотаріус все засвідчив.
Вона каже: «Момент настав». І я такий…
Трохи наляканий.
Вона каже: «Будь чоловіком!»
Я кажу: «Гаразд!
Тобі подобається, місіс Патель?»
Вона каже: «Хто в біса така місіс Патель?»
«Це моя вчителька математики з дев'ятого класу».
Вона каже: «Це тебе збуджує?»
«Ні, це просто правосуддя. Але ти не зважай».
Одного разу старшак бив мене два тижні поспіль хокейною ключкою.
Не хочу називати його ім'я.
Не хочу неприємностей з законом. Це був Мохіт Сінгхал і…
У школі відбувалися дебати. Цей хлопчик був на десять років старший.
Пам'ятаю, як він вийшов на сцену і почав свої дебати з жарту.
Жарт був такий.
«Доброго всім вечора.
Ви йдете по джунглях і зустрічаєте лева.
Котра година?
Час тікати».
Я досі не знаю, чому тоді підняв руку.
Я піднявся на сцену, щоб поставити йому запитання.
Я пам'ятаю, як тримав цей мікрофон і відчував таке,
чого ніколи раніше не відчував.
Силу.
Знаєте, я не міг сидіти, але раптом встав.
Глянув на цього хлопця, який був на десять років старший,
і побачив щось таке, чого ніколи раніше не бачив. Страх.
І дозволив йому наповнити мене.
Називайте це хоробрістю, як завгодно. Так?
І якимось чином зміг сказати: «Хочу зазначити…
Мохіте Сінгхал…
що якщо ти йдеш по джунглях
і зустрічаєш лева, то це час не тікати, а здохнути, курва».
Вся школа покотилася зі сміху! Вони так сміялися!
І я засвоїв найважливіший урок у своєму житті —
слова мають значення.
Слово породжує і перемагає насильство. Слова запам'ятовуються.
Я був на сьомому небі від щастя, коли йшов на вечерю.
Коли щось вискочило з кущів і потягнуло мене в ті кущі.
Це був Мохіт Сінгхал.
І він запитав: «Котра година?»
І я відповів: «Час здохнути».
Він бив мене ще дві години, та не зміг стерти посмішку з мого обличчя.
Я пам'ятаю, що просто лежав, стікаючи кров'ю і сміючись,
тому що думав: «От лайно, я це заслужив.
Але ж це смішно.
Я обожнюю жарти. Мені це подобається».
Моє місце на сцені. Сцена — це мій дім.
А це і є свобода. Клянуся Богом.
Так і є! Саме про свободу я думаю,
я одержимий нею на рейсі Air India…
з Ньюарка в Мумбаї.
Стюардеса Air India пропонує мені склянку джину.
Я відмовляюся. Вона каже: «Пане Дас, ходімо зі мною».
І веде в передню частину літака.
У тиші сплячого літака
ця жіночка обіймає мене, і я починаю плакати.
А вона просто заспокоює мене, як професіонал.
Ніби в Air India таке трапляється щодня.
Після того, як люди спробують не вегетаріанську їжу.
А вона така: «Я бачила те відео. Мені сподобалося.
Тепер, що б не сталося, тримай спину рівно, синку!
Я точно знаю, через що ти проходиш».
А я кажу: «Тітонько, при всій повазі…
Але навряд».
А вона: «Не кажи дурниць. Хіба у нас не однакова робота?
Від нас обох просто чекають, що ми будемо служити злим дядькам».
Іноді все, що тобі потрібно — це тітонька з Air India, так?
Слухайте, я не зарозумілий, Нью-Йорку.
Я знаю, чому дядьки зляться. Я розумію. Так?
Вони люблять свою країну. Я б ніколи нікого за це не засуджував.
Ви любите свою країну? Так?
Що ж, більшість з них люблять свою країну.
Решта — націоналісти, але…
ми з цим розберемося.
У кожній країні світу є патріоти, а є націоналісти.
Патріоти люблять свою країну і просто роблять щось для неї.
Націоналісти люблять себе і створюють культ себе,
і використовують свою країну для реклами.
Це просто нарцисизм з прапором.
Ніколи не дозволяйте нікому вказувати вам, як любити свою країну.
Це схоже на думку,
яку ви незабаром озвучите на вечірці і видасте за свою власну.
Це нормально, але якщо ви коли-небудь будете в небезпеці,
і люди почнуть вас лупцювати:
«Де ти, бляха, набрався цих нісенітниць?»
Я хочу, щоб ви запам'ятали, що мене звуть Азіз Ансарі. Гаразд?
Або Хасан Мінхадж.
Паспорт той самий.
Ми прилітаємо в Мумбаї п'яні від джину. Чудова робота, тітонько.
В аеропорту на нас чекають 200 папараці.
Але ж я геть не такий знаменитий.
Вони мовчки супроводжують нас через увесь аеропорт.
Чатують біля нашого будинку десять днів, мовчки.
Просто суцільна тиша.
Через десять днів я дзвоню своїм адвокатам і питаю: «У нас все гаразд?»
Вони такі: «Ага, ми багаті, курва». Я кажу: «Не у вас! Зі мною все гаразд?»
Вони кажуть: «Віре, ці справи у поліції.
І поліція буде вирішувати, чи перетворювати їх на звинувачення».
Це зайняло 35 дуже довгих днів.
У семи різних поліційних відділках Індії,
у семи різних містах…
поліцейським показували моє відео.
Один за одним вони всі сказали: «Це не проблема».
«Ми згодні з цим чоловіком. І не збираємося вживати заходів».
Я…
І насправді, якщо замислитися над цим, то аж дух перехоплює.
Коміки не хоробрі.
Поліція! Оце вже інша справа!
У ніч, коли мене назвали терористом у моїй країні,
мене також номінували на премію «Еммі».
Я…
Я був у Нью-Йорку на церемонії вручення «Еммі» за шоу «Вір Дас: За Індію»,
за яке я вже мав судову справу.
Коли я йшов по червоній доріжці, то мав ще сім.
Я мав вдавати, що все гаразд.
Я йду по червоній доріжці,
а мене питають: «Віре, як тобі в Америці?»
Кажу: «Добре бути не в Індії. Не буду брехати».
Приємно подорожувати.
«Чи відчуваєте ви, що вдома за вас радіють?»
«Їм важко зберігати спокій».
«Що ви скажете, якщо переможете?»
«"Допоможіть!" Я не знаю!»
Я просто пам'ятаю, що відчував сильний сором.
«Боже, не дай мені перемогти. Це їх дуже розлютить. Будь ласка!
Не дай мені перемогти. Це їх дуже розлютить».
А потім я не переміг. І це розлютило мене.
Я програв великому французькому шоу,
і навколо розгулювали ті розкішні французькі чоловіки.
І вони чули, що зі мною сталося.
Вони підійшли й кажуть: «Ми чули, що з тобою сталося.
Це, мабуть, дуже стресово.
Слухай, ми тут збираємось зайнятися сексом.
А ти… Ти красивий чоловік. Можеш приєднатися.
Ми знімемо твій стрес».
«Ви влаштовуєте оргію, щоб відсвяткувати "Еммі"»?
А він: «Ні, просто сьогодні понеділок…»
Я кажу: «Знаєте, пане, я ціную вашу пропозицію,
але якщо мене спіймають, це тільки все погіршить».
«Вір Дас зазнав гоніння і содомії у двох різних країнах».
Два дуже різних кримінальних кодекси.
Він такий: «Ні, я розумію, але якщо не хочеш,
тут поруч є поле, тож…»
Щоразу, коли мене номінують на нагороду, трапляється якесь лайно.
Десять років тому мене номінували на премію «Filmfare».
Ваша іронічна реакція доречна.
Премія «Filmfare» — це дуже важлива нагорода.
Це як наш «Оскар».
Хіба що «Оскар» коштує значно дорожче.
Я був там вперше.
Тож, надіслали мені перепустку для автомобіля.
З написом V-V-V-VIP.
Повна форма — VVVVIP!
І я наклеїв її на зовнішню частину лобового скла, замість внутрішньої.
Їду я по автостраді «Вестерн Експрес».
І краєм ока я бачу, як моя перепустка V-V-V-VIP пролітає повз,
липне до авторикши і зникає.
Ось що я маю на увазі про індійські привілеї.
Дуже мінливі.
Я тим часом застряг за воротами Filmcity, намагаючись переконати
охоронця, що я актор у кіно.
І клянусь Богом, він дивиться на мене і каже:
«Ти такий самий актор у кіно, як я».
Тож, тепер я витрачаю ще годину, намагаючись переконати охоронця,
що він міг би теж бути актором у кіно.
І він такий: «Якщо я можу бути актором у кіно,
то і ти можеш бути актором».
Він такий: «Що?» І я такий: «Що?»
І я заходжу всередину. Я джедай.
Коли я потрапив на премію «Filmfare», мені сказали, що мій продюсер, Аамір Хан,
бойкотує цю премію.
Він не надіслав жодного відео зі мною
для оголошення моєї номінації.
Еге ж!
Американці, ви не дізнаєтеся, хто ці актори,
але вони дуже талановиті.
Заслуговують на свої номінації.
Світло приглушують. І вони такі: «А тепер…
номінація за кращу чоловічу роль другого плану
у фільмі «Манікчанд Пан Пасанд»…
туристичний партнер — Expedia, партнер по зачісках — Sunsilk,
партнер по макіяжу — L'Oréal, партнер по партнерах — Shaadi.com,
партнер по герпесу — Durex Filmfare Awards…
у фільмі "Зіндагі на Мілегі Добара", Фархан Ахтар».
І на двох екранах йде гарний 20-секундний ролик, де грає ця людина.
У фільмі «Зіндагі на Мілегі Добара», Абхай Деол.
І на двох екранах йде гарний 20-секундний ролик, де грає ця людина.
У фільмі «Делі Беллі», Вір Дас.
І моя фотографія на паспорт!
Стоп-кадр на 20 секунд.
У повній тиші!
Двадцять секунд тиші в прямому ефірі — це провал, бляха-муха…
Виглядало так, ніби я помер.
І мою пам'ять вшановували хвилиною мовчання.
Всі були такі засмучені.
Всі встали. Хтось казав: «Боже мій, він помер таким молодим».
«Хто він такий?»
Потім на мене навели камеру. Я не знав, що робити.
Тож я оплакував себе: «Мертвий».
Він ще не помер. Але збирається сьогодні покінчити із собою.
І я думав про це того вечора. Я згадував це у вечір «Еммі».
Послухайте.
Я не хотів би…
почуватися так, ніби підвів усю свою країну.
Не хотів би.
І я…
Я був відвертим у той день, і я відвертий зараз, коли стою перед вами.
Якби існував світ, в якому
я не міг би торкатися мікрофона, мені такий світ не цікавий.
Я пам'ятаю, що стояв, як…
Я був у модному готелі під назвою «Бікмен» у Нью-Йорку, і на кожному поверсі…
Він порожній зсередини і кімнати виходили у вестибюль.
І я пам'ятаю, як стояв і думав:
«Я облажався. Я…
Вони ніколи не дозволять мені… Я маю стрибнути.
Знаєте, я у цьому модному костюмі для "Еммі"…
Можуть поховати мене прямо в ньому. Ідеально».
Але потім я згадав, що моя дружина спить в сусідній кімнаті.
Незручний буде чекаут.
З готелю.
І з життя.
До того ж це готель у Нью-Йорку. Якщо я приземлюся у вестибюлі…
Я налякаю до усрачки мінімум три країни, так?
Якийсь британець скаже: «У вас є Netflix?»
«Мені дуже шкода. Тут мертвий індієць у вестибюлі.
Що відбувається? Вони знову хочуть незалежності? Що не так?»
Дві американки сидять за барною стійкою.
«Анжела, він тебе не вартий.
Ти маєш його покинути».
«Але знаєш, життя коротке».
«Піди в ліс. Все буде добре».
Якийсь пацан сидить в інстаграмі у фойє. Раптом…
Але я подумав: «Ні, я не піду в темряву.
Якщо я піду, то тільки в сонячному світлі».
Тож я запалив цигарку і дивився на Божий папір…
Опівночі телефонує моє керівництво з Індії.
Кожен продюсер, режисер, кіностудія, майданчик,
спонсор, клієнт — всі відмовляються від мене.
А я такий: «Я розумію, але я…
Мені треба годувати…»
Вони кажуть: «Віре, з тобою зараз ніхто не буде працювати.
Але в тебе є підписники в соцмережах. Тож, можливо…»
«То я тепер інфлюенсер?»
«До біса сонячне світло! Стрибну прямо зараз».
Тому я зробив те, що робить кожен актор, коли усвідомлює,
що його кар'єрі кінець.
Наркотики.
Обдовбався. Курив траву.
Потім згадав, чому я не курю траву.
Тому що трава мене не розслабляє. А викликає ерекцію і страх.
Це мій найменш улюблений вид ерекції.
І мій улюблений вид страху, але…
Це дивне поєднання, чи не так?
Тому… Збуджений і наляканий.
Ось чому я не вживаю наркотики на музичних фестивалях.
Не хочу на концерті «Coldplay» волати: «Подивіться на зірки!»
Тепер я не можу накласти на себе руки. Тому що все, про що я думаю, це
що, якщо я стрибну, приземлюся на нього і не помру?
Бро…
Навіть якщо я помру, це буде жахливий некролог.
«Віра Даса знайшли голим, мертвим, самотнім, наляканим…
у вестибюлі великого готелю в Нью-Йорку з середнім стояком.
Займався стендапом до кінця».
Через два місяці моїй родині дозволили знову увімкнути телефони.
Вони вибухнули.
Але не від ненависті. А від любові.
Мільйони повідомлень з добрими словами з усього світу.
Це були…
прямі повідомлення.
А потім всі мої квитки розкупили за п'ять хвилин.
І всі з Боллівуду дзвонять і тепер хочуть…
І куди б ти не пішов, люди зустрічають тебе з любов'ю, теплом і добротою.
А ти зустрічаєш їх з підозрою та образою.
Тому що думаєш: «Де ти, бляха, був, коли ти був мені потрібен?
Коли палав мій світ, коли моя сім'я була під прицілом,
де, в біса, був твій голос?
Я думав, що вас не існує!»
А потім ти дорослішаєш…
трохи.
Перестаєш себе жаліти.
І розумієш, що…
кричать про ненависть, але відчувають любов.
Несправедливо очікувати, що люди кричатимуть про любов.
Треба просто бути вдячним за те, що вони її взагалі відчувають.
І вірити, що вона завжди переможе ненависть.
І це навіть не історія. Це звичайний Гаррі Поттер.
Але якщо ви коли-небудь опинитеся в немилості,
або відчуєте, що вона охопила вашу країну, моя вам порада…
Я просто хочу, щоб ви знали, що в глибині душі завжди живе любов.
Просто в темряві її може бути не видно.
Дочекайтеся світанку, і ви її побачите.
Вона м'яка, але не слабка. Запевняю вас.
Проблема в тому, що вони співіснують одночасно.
Ніби ми заходимо з двох…
Я не повторюю жартів.
І що далі? Ти знову маєш повернутися до цього,
ніби нічого не сталося, хоча сталося.
Я оплакував свою кар'єру. Ніколи не думав, що побачу вас знову.
А тепер ми знову разом у одному залі.
Це незаплановане благословення,
за яке я безмежно вдячний у своєму серці.
Але це… Це інше. Мені більше нема чого втрачати.
Мені більше нікого вражати.
Я більше ніколи не буду популярним чи крутим. Зі мною покінчено.
Але я вільний.
Ми з вами довгий час просто співіснували, так?
Ніби сума двох виразів!
А потім сталося якесь лайно, і хтось зробив із суми квадрат.
І тепер я почуваюся як квадрат другого виразу.
І хочу, щоб і ви почувалися, як квадрат першого виразу.
І що б не сталося далі, звук вашого сміху — це подвоєний добуток.
Ми можемо творити магію разом.
Я ніколи більше не буду паплюжити Індію на чужій землі.
Тож тепер я просто беру з собою індійську землю, куди б не їхав.
Сьогодні ви дивитеся виступ коміка з Мумбаї
на справжніх пісках пляжу Джуху, з яким я подорожую.
Щоразу, коли я висміював свою країну сьогодні,
я стояв на індійській землі.
Я кожне слово синхронізував з кроками.
Не вірите? Перегляньте мій спецвипуск ще раз!
Правда, важко щоразу пояснювати це митникам.
Вони питають: «Пане, чому ви подорожуєте з валізою, повною піску?»
Я кажу: «Патріотизм!».
У світі не так вже й багато авіакомпаній, які дозволять зареєструвати такий багаж.
Але одна точно є!
Мені все одно, куди я поїду далі, але я візьму з собою мумбайський пісок.
І ми полетимо рейсом Air India, пані та панове.
І якщо ви коли-небудь літали з Emirates,
ви знаєте, що це за клятий компроміс.
Хтось тут літав з Emirates?
Навряд чи ви, хлопці…
Перепрошую.
Я на емоціях. Вибачте.
Впевнений, що колись ви це зробите.
Просто старанно працюйте.
Або переспіть з цими хлопцями.
Це моя остання історія на сьогодні. Це дуже привілейована історія.
Але ми точно зблизимося з вами упродовж цієї розповіді.
Готові? Так?
Так от, якось я летів першим класом Emirates.
Ці крісла в першому класі просто неймовірні. Ви їх бачили?
Певно, проходили повз…
Стюардеса — одна з найкрасивіших жінок, яких я коли-небудь бачив.
Вона підходить і каже: «Пане Дас, тут є душ.
Чи хотіли б ви прийняти душ за годину до посадки?
Або за дві години до посадки?»
І я був настільки захоплений її красою, що подумав, вона мала на увазі з нею.
Я кажу: «Пані, ця авіакомпанія — номер один у світі.
ЮНЕСКО обрала вас номером один у світі».
Ви заходите в перший клас. У першому класі є ванна кімната!
Розміром з квартиру! Вашу квартиру. Але все одно…
Вони дають тобі один рушник. Ти роздягаєшся догола.
Я почав…
Я не так приймаю душ. Вибачте.
Індійці не приймають душ у боллівудських фільмах.
Це не так працює.
Ні, я просто беру мило, так? І починаю милитися…
Якого біса?
Як ви кажете в Нью-Йорку?
-Яке слово? -Спінювати?
Піна? Спінювати, пані?
З усією повагою… Гаразд?
Перепрошую. Я не хотів…
Просто… Піна… Це як:
«Мене звуть Сандіп, але називайте мене Сенді», розумієте?
Там є зелена лампочка.
Я не бачив, коли вона стала червоною, бо миюся зі спини.
Я миюся не так. Я миюся ось так.
Мені так подобається.
Справді? Я один такий? Більше нікого?
Так? Пані? Ну от.
Не люблю, коли гаряча рідина бризкає в обличчя.
Мені подобається, коли вона стікає по дупі. Так, пані?
Це тому, що коли я…
Пробачте. Коли я був малим, у нас не було душу, у нас було відро.
У відрі був гарячий і холодний кран.
Доводилося самому регулювати температуру.
Щоб отримати правильну температуру, треба бути теплотехніком/екстрасенсом.
Вода завжди була надто гаряча. Тож що ми робили?
Безпечна позиція. Береш кухоль. Зливаєш на спину.
Поки вода стікає, то охолоджується перед тим, як дійти до яєчок.
Наука!
Вода дається тільки на 10 хвилин. Пані мені цього не сказала.
І коли я на піку, лампочка червоніє і вода зникає.
В той момент я виглядав так, ніби був зґвалтований хмарою.
Тож я виходжу з душу і йду до раковини
зі своєю особистою зефіриною.
І починаю льопати на себе воду.
Але я не настільки високий, щоб опустити своє хазяйство в раковину
і помити як зазвичай.
Тож набираю воду у долоні та продовжую льопати.
Затопив всю ванну кімнату.
Все мокре.
Але я не буду індійцем…
який засрав ванну кімнату.
І ось я стою голий навкарачки і своїм єдиним рушником
мию підлогу у ванній кімнаті першого класу Emirates.
Витираю насухо!
Навіщо? Заради своєї країни!
Ви називаєте мене зрадником?
Та я ж прибиральник!
Називаєте мене рабом? Я також покоївка.
Я так добре помив підлогу,
що потім мене попросили помити ще й іншу ванну.
Вона сказала: «Пане Дас, ви неймовірний, так добре справляєтеся з підлогою».
А я відповів: «Так, пані. Мені це подобається. До мене так приходять жарти.
Мені тут місце. Ця підлога — це сцена, дім».
Мене звати Вір Дас.
Мав за честь виступати для вас сьогодні.
ЛАСКАВО ПРОСИМО НА ПЛЯЖ
КОМЕДІЙНИЙ ПІДВАЛ
«ДЛЯ ВАТСОНА»
Переклад субтитрів: Світлана Романенко