Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
13. NOVEMBER 2015
Mama?
Jutro, dragec.
Kaj, če bi še malo odspali?
Zelo je še zgodaj.
- Zakaj je tako svetlo? - Ker ni tako zgodaj.
Kaj?
Prekleto.
Preveč je svetlo! Kam gre?
Mami gre v službo, midva bova pa še malo spala.
Očka!
Čista bedarija. To sva rezervirala že avgusta.
Preden gre v vrtec, mu daj kapljice za v nos.
Ne potrebuje jih, v redu je.
Tomtom!
Ja, dragi. Našli bomo tvojega Tomtoma.
- Si preveril v postelji? - Ne.
Čim te pokličejo, izpustiš vse iz rok...
Moram, drugače bo Adil poklical drugo vizažistko.
Torej Adil odloča, kdaj greva lahko na dopust?
Tomtom!
Nikjer ga ne najdem. Kot duh je.
Veš, da me potem ne bi več klicali.
- Ampak hotela si na dopust. - Pokrij si ušesa.
Zdaj grem pa decembra sam na Korziko.
Se stalno ukvarjati z njim.
Saj si hotel preživeti več časa z njim.
Seveda hočem. Na kaj namiguješ?
Melvil, s tvojo mamo govorim.
Niti par dni ne bom zdržal.
Ti pomagam poiskati Tomtoma? Kaj praviš?
Veš, kaj? Enostavno ne bom šel.
Tako. Odpovedala bova vse.
Prav. Tomtom? Kje je Tomtom?
Tu je. Melvil, našel sem ga!
Očka je našel Tomtoma! Sijajno! Hvala, očka.
- Reci: "Hvala, očka." - Hvala, očka.
Pa si ga našel, super.
Se bova zvečer pogovorila, prav?
Ne bo te domov.
Pa-pa, dragec. Lepo se imej.
To velja za oba, ljubček moj.
In ne pozabi kapljic!
Bi sok?
Živjo.
Melvilov očka. Maximov očka.
"ODHOD" ANTOINE LEIRIS
ČETRTO POGLAVJE: LAŽ
NOCOJ: FRANCIJA-NEMČIJA
Založnik me ni poklical.
Zanič sem. Počutim se kot zguba.
- Ne govori tako o mojem možu. - Ampak...
Še enkrat sem prebral, gre za moj mali ego.
Moral bi odnehati.
Res je!
Se strinjam, odlična zamisel.
Dobro veš, da so prva poglavja odlična. Nehaj se žreti.
Ubogi moj mož, nekoristen, samo čeden je.
Mogoče pa le ni tako nekoristen.
- Bruno je. - Ne, ne.
Kaj? -Naj počaka, tako kot moram jaz zaradi njega.
Čakaj. Se vidimo, bodi prijazen do očka.
Rada te imam. Lepo sanjaj.
Ne, nehaj.
Me počakaš? Danes ne bom pozna.
Samo, če boš smrdela po pivu in znoju.
Seveda.
Me boš počakal?
Tamle je! Pa-pa!
Počakaj malo.
Ostani tu.
- V moji torbi na hodniku! - Kaj?
Pozabila sem ključe od avta.
Ključi, očka, ključi!
Mamičini ključi. Ulovi!
Lepo se imej z mojo ženo!
Raje bi spal s tabo, a nikoli nimaš časa.
Lep večer.
"A za našo pikapolonico je vila pripravila nekaj drugega.
V trenutku je dobila nazaj lepoto in dobroto,
ki ju ji je coprnica ukradla."
"Mama, mama", je klicala Lepotica.
"Spet sem takšna kot prej."
Lepotica.
Tako je, Lepotica je bila ista kot prej.
"Draga hči", ji odvrne mama...
Deschamps jih zavira. Samo obrambo igrajo.
Samo divjajo in nabijajo žogo, povsem zaman.
Tako ne moreš postati svetovni prvak.
Nikoli. Nič ne tvegajo, razumeš?
Mogoče proti Nemcem ni pametno tvegati.
Ja.
Ja, prav imaš.
- Je pa vsaj zabavno... - Lahko noč.
"Živjo, sta v redu? Sta doma?"
"Sta na varnem?"
"Ja, zakaj?"
Ravnokar sta dva gledalca
morala dvigniti roke, da bi pokazala, da nista oborožena.
Spremljata ju oborožena policista,
eden s puško, drugi s pištolo.
DRŽAVNI STADION HOLLANDE IMA KRIZNI SESTANEK
Ukazujejo jima, naj se približata in dokažeta, da nista oborožena.
Hvala, Rassid.
Izvedeli smo, da se je število žrtev povzpelo na 40,
na več mestih, na državnem štadionu in v samem središču Pariza,
kjer je prišlo do eksplozij,
streljanja in krize s talci v dvorani Bataclan,
kjer je bil razprodani koncert...
Dobili ste Hélène. Pustite sporočilo.
Živjo, jaz sem. Je vse v redu?
Prosim, pokliči me, čim slišiš sporočilo.
Policija jih je evakuirala. Bili smo nasproti Bataclana.
Bili smo na balkonu, ko se je začelo.
Nekdo je ustrelil. Bilo je zelo glasno.
Kot petarda. Ko smo ga zagledali, smo vedeli.
Nekdo je ležal na tleh...
Dobili ste Hélène. Pustite...
Živjo, tukaj Bruno...
Sledi prispevek našega dopisnika o krizi s talci v Bataclanu,
a še prej, Etienne Leenhardt, že veste, koliko je trenutno žrtev?
Poklicali ste 112, številko za klic v sili.
Prosimo, počakajte. Nekdo bo kmalu z vami.
Živjo, Alex tu. Si doma? Je vse v redu?
Hélène je bila v Bataclanu.
Kaj?
Reševalne službe so pred gledališčem. Kolikor vemo, napad še traja.
- Si v redu? - Živjo.
- Sta samo onadva tam? - Ja.
- Ne more je priklicati. - Bruno tu. Pustite...
Zakaj se ne javlja?
Daj no, javi se!
Zagotovo obstaja razlog, Antoine.
- Če je on zunaj, je tudi ona. - Ne javlja se.
Mogoče pa zaradi prevelikega šoka ne more govoriti.
Moram jo najti. Ne morem samo stati tu.
- Si klical policijo? Jo bom jaz. - Sem že!
Streljanje v 10. in 11. pariškem okrožju,
v petek zvečer, ko so mnogi zunaj.
Poleg tega se v isti četrti,
v Bataclanu, odvija kriza s talci.
Na licu mesta je naš novinar...
Pri bratu sem. Te pokličem.
Daj mi ključe. Tja grem.
Ne greš. Prenevarno je.
- Briga me. - Antoine!
Na Twitterju pišejo, naj ostanemo doma. Ne moreš ji pomagat.
Našel jo bom.
Če mi ne uspe, bom pa našel nekoga, ki mi bo pomagal.
Očka?
Mama?
Teta Julie te bo dala spat. Pridi, srček.
- Bruno? - Ja?
Kje sta? Sta prišla ven? Me slišiš?
Krvavim, prekleto.
- Peljejo me v bolnico. - Je Hélène s tabo?
- Kaj? - Je Hélène s tabo?
Ne, ne, bila je ob meni...
Tudi ona je ranjena. Bila je zraven mene. Ne vem...
Zelo hudo je, zelo hudo. Ne vem...
Kje je zdaj? Je prišla ven?
Ja, ja...
Kako je z njo?
Ne vem.
Kaj? Bruno?
Živjo, Bruno je...
Najprej sem slišala zvok strojnice
in šest ali sedem eksplozij, nato pa oglušujočo tišino.
20 minut pozneje, pred 20 minutami, je prišlo do še ene eksplozije
pred to tišino.
Trenutno sem 50 metrov stran od Bataclana,
a ne vidim, da bi ranjene evakuirali.
Odvija se na drugi strani trga, a do tja je nemogoče priti,
ker je vse zablokirano. Ravno sem govorila z žensko,
ki je bila v Bataclanu in nam je povedala
za tri teroriste...
Mogoče je moja žena tu, a ni na seznamu.
Če je ni na seznamu, je tukaj ni.
Bi lahko vseeno preverili? Rotim vas.
Nosila je usnjeno jakno in rdečo majico. Javite jim, prosim.
Gospod, še drugi čakajo.
Oprostite, zanima me, če je moj mož...
- Oprostite. Vam lahko pustim številko? - Gospod...
Samo trenutek.
Dal vam jo bom. Pokličite, če... -Ne, gospod...
- To nima smisla. - Prosim.
Ranjeni so razporejeni po vseh bolnišnicah.
Pojdite raje domov.
- Prosim. - In pokličite dežurno linijo!
Pet teroristov je nevtraliziranih po včerajšnjih napadih v Parizu.
Žrtev je vsaj 120, od tega 80 v Bataclanu,
kjer je bila kriza s talci.
Do policijske racije je prišlo malo pred 1.00 zjutraj,
ko so v Bataclanu ubili tri teroriste.
Eden od napadalcev je vpil "Allahu Akbar"...
V Bataclanu, kjer je prostora za 1500 obiskovalcev.
Prišle so reševalne službe.
Kolikor vemo, napad še traja.
In?
Žal mi je, vaše žene ni na intenzivni.
Bojim se, da več ne morem storiti.
- Kaj naj zdaj? - Še dalje kličite dežurno linijo.
- Sem že. Nič ne vejo. - Mogoče še ni vpisana.
Poskusite spet pozneje. Samo oni vam lahko povejo več.
Reševalna služba, prosim?
- Prosim. - Samo trenutek, prosim.
Preverite v Salpêtrièru. Tam je večina Bataclanskih žrtev.
Hvala.
Samo naprej.
Prekleto.
- V bolnišnico morava. - Zapora je, obrnita se.
Njegovo ženo iščeva. Bila je v Bataclanu.
Takoj se vrnem.
- Oprostite? - Žal mi je.
Iščem svojo ženo, Hélène Leiris.
- Spustite nas mimo! - Hitro!
- Čakamo vas. - Spustite jih mimo.
Strelna rana. 4. stopnja kome.
Lahko preveriva v predmestjih.
Mogoče v Issyju.
Ali pa v Corentin Celtonu.
Ne, domov morava.
Melvilu moram dati stekleničko.
To je vojna napoved.
To je vojna napoved s strani teroristične vojske ISIL-a...
Ja, ni mogoče.
Sem že klical, nimajo informacij...
Živjo, Bruno tu. Pustite sporočilo.
Vam lahko pustim številko?
Dežurni nič ne vejo.
- Ne dovoli, da ti prekinejo. - Če pa nič ne vejo.
Živjo, tu Annie, Hélènina sestra. Spoznala sva se na poroki.
Ne, ni bil nasilen. Bil je zelo prijeten.
Osvetljen z luninim sijem je Pierrot odgovoril:
"Niti perja nimam, šel sem spat.
Vprašajte sosedo, mislim da je doma,
v njeni kuhinji sem namreč videl, da gori."
Halo?
Dober večer.
Vsi so še vedno pretreseni zaradi včerajšnjih grozovitosti.
Ljudje se že ves dan zbirajo na vseh prizorih napadov.
Sveče, rože, na papir napisane misli...
Povsod prevladuje šok.
O vozilih, ki domnevno pripadajo teroristom,
poroča naš novinar.
Ta črni Clio, ki so ga pregledali forenziki,
je bil zjutraj najden
v 18. pariškem okrožju, na trgu Albert-Khana.
Preiskovalci so prepričani, da ga je uporabljala skupina teroristov.
Cliota je najel Salah Abedeslam,
terorist, ki je še vedno na begu, in ga išče policija po vsej Evropi.
Medtem smo izvedeli več o taktikah teroristične organizacije.
Najeli so sobe v Alfortvillu, južno od Pariza,
48 ur pred napadom.
Komandosi so diskretno živeli v hišici
v Bobignyju blizu Pariza. Najemali so jo do danes.
Obveščevalna služba rekonstruira pot napadalcev...
ZAJTRK... 10 ML LANENEGA OLJA
Prekleto!
Ti pomagam, Antoine?
Očka, sladoled!
Obožujem jagodni sladoled.
Počasi, Melvil, počasi.
Melvil, jej. Prosim te.
Takoj pojej!
Pojej, prosim te.
Nočem!
Nehaj, nehaj...
Nekoč davno...
Mame ni.
Nehaj, boli me! Si znorel?
Poslušaj me...
Mama se ne more več vrniti domov.
Razumeš?
Imela je nesrečo.
Zelo veliko nesrečo.
Razumeš?
Zagotovo bi bila raje s tabo, a to žal ni mogoče.
Ne more se vrniti domov.
Ne joči, sinko.
Poglej, kaj sem ti prinesel.
Bi rad videl mamo?
Ti in mama.
Vidiš, kako je mama lepa?
Tako.
Malo mi moraš pomagati.
Nehaj, prosim.
Moram iti.
V Bruslju naj bi aretirali...
Vsi oboroženi...
Kaj hoče?
Kaj hočeš?
Rad bi bil sam z njo, če lahko.
Ne vem...
- Imamo dovolj časa za to? - Tudi midve jo hočeva videti, Antoine.
- Oprostite, smo mi na vrsti? - Samo trenutek.
- Čakamo že več kot uro. - Ne.
Uro!
Antoine, pridi. Na vrsti smo.
Pridi.
Gospod?
Čas je.
V petek zvečer ste odvzeli življenje izjemnemu človeku,
ljubezni mojega življenja,
mami mojega sina,
a vas ne bom sovražil.
Ne vem, kdo ste, niti nočem vedeti.
Zame ste mrtve duše.
Če nas je ta Bog, za kogar slepo ubijate, ustvaril po sebi,
potem mu je vsaka krogla v truplu moje žene razparala srce.
Zato ne, ne bom vam podaril sovraštva,
čeprav si ga zaslužite. Saj če bi se odzval z besom,
bi se prepustil isti ignoranci, ki vas je naredila takšne, kot ste.
Hočete, da se bojim, da dvomim v svoje someščane,
da žrtvujem svojo svobodo na račun varnosti.
Ne bo šlo. Igre je konec. Za vas.
Zjutraj sem jo videl. Končno.
Po več dneh in nočeh čakanja.
Bila je...
Enako lepa kot v petek, ko je odšla.
Kot takrat, ko sem se noro zaljubil vanjo pred več kot dvanajstimi leti.
Seveda sem uničen.
Prepuščam vam to manjšo zmago.
A ne bo trajala.
Vem, da bo vsak dan z nami
in da se bova ponovno srečala v raju svobodnih duš,
kamor nikoli ne boste mogli priti.
Ostala sva samo še dva,
moj sin in jaz,
a skupaj sva močnejša od vseh vojsk sveta.
Nimam več časa za vas.
K Melvilu moram, ki se bo kmalu zbudil.
Spil bo svojo stekleničko, tako kot vsak dan,
nato se bova pa igrala, tako kot vsak dan.
In vse svoje življenje
vas bo ta deček strašil, ker bo srečen in svoboden.
Ker ne,
niti on vas ne bo sovražil.
Antoine, hrana!
O ČEM RAZMIŠLJAŠ?
OBJAVI
NE BOM SOVRAŽIL
Kako je dolg!
- Ne, stric. - Stric?
- Stric! - Prekleto!
Spet ti, Melvil!
- Še enkrat, še enkrat! - Ja?
G. Leiris?
- Ja? - Oprostite.
Tukaj Pierre Legendre, novinar Le Mondea.
Pozno je, upam, da vas nisem zmotil.
Ne, ne.
Prebral sem vašo objavo na Facebooku.
Ne vem, če ste videli, ampak deljena je bila več kot 20.000-krat.
Ne, nisem videl.
Vaše besede...
Težko si je predstavljati, kako ste jih zmogli.
Glede na situacijo, so bile zelo hrabre.
- Se slišiva? - Ja.
Vaše besede bi radi objavili na jutrišnji naslovnici.
Z vašim dovoljenjem, seveda.
Antoine, ne boš jih sovražil,
zato te bomo mi ljubili!
Jokam med branjem...
Občudujem tvojo modrost...
Obema pošiljam objeme.
Daj no, Melvil. Prosim te.
Domov morava, pridi.
Bi rad, da te robot obleče?
Robot te oblači!
Greva.
Moje sožalje.
- Hvala. - Zares grozno.
Tako mi je žal. Prebrale smo tvoje besede v Le Mondeu.
Pogovarjale smo se in se odločile, da ti hočemo pomagati.
Bi lahko...
Od zdaj naprej vam lahko me pripravljamo obroke, v izmenah.
Nič posebnega, to je samo juha iz bučk, korenja in krompirja.
Nina jo obožuje.
Hvala, ampak ni vam treba.
Ni problema. Ravno nasprotno, hočemo pomagati.
Naredile smo razpored. Danes kuham jaz,
jutri Manon, v četrtek pa Isabel.
V redu, hvala.
Zdaj pa res moram iti.
- Še juha! - Ja, juha.
Hvala.
Vaša žena Hélène je v petek v Bataclanu izgubila življenje.
Danes ste gost v France Infu, ker ste na Facebooku objavili besedilo,
ki se od včeraj množično deli.
Na teroriste naslavljate besede: "Ne bom vas sovražil."
Kdaj ste se odločili, da jim pišete?
No, to je bilo...
V ponedeljek zjutraj sem lahko končno videl Hélène
in se sploh nisem zavedal,
koliko mi bo to pomagalo.
Končno jo videti.
Si reči...
Oprostite.
Si reči, da kokon še vedno obstaja,
da lahko mi trije še naprej živimo skupaj
in da bo vedno z nama.
Od takrat so mi besede kar same prihajale.
V besedilu pišete tudi o...
Vem, izbrati moramo krsto. Potrebujemo dimenzije nagrobne plošče.
- Boš jutri poklical? - Seveda.
- Kaj pa Passy? - Poglej.
Sivo je, Alex.
Poglej Bagneux. Tam je lepo in zeleno.
Kaj meniš, Antoine?
Montmartre.
Ne bo šlo. Predrago je.
Kaj pa Bougival poleg mame in očeta?
- Se hecaš? Bougival? - Imaš kaj proti Bougivalu?
Nič, samo...
Ni v Hélèninem stilu. Hélène je...
Mestno dekle.
Vedno je tam, kjer se kaj dogaja.
Raje ne v Bougival...
Moramo se odločiti.
Si zaposlen, Antoine?
- Moraš kam iti? - Rekel sem, da hočem Montmartre.
Poglej jo, ko je bila majhna!
Prečudovita.
- Je to s karnevala? - Ne.
Takšna je šla v šolo!
Vsi smo ji zaman govorili, naj se preobleče!
Takšna je bila moja hčerka.
V redu sem.
Najtežje je bilo razmišljati o tem,
kako sem jo dve noči pustil samo.
Živo ali mrtvo, pustil sem jo samo, in to je bilo težko sprejeti.
Prejeli ste ogromno podpore.
Ja, od neznancev z vsega sveta. Iz Quebeca, Italije, Brazilije...
In iz ZDA, kjer je Hélène preživela leto dni. Bilo je...
Veličastno.
Pa res ne sovražite? Niste besni?
To sem si prepovedal.
Seveda bo morda jutri, pojutrišnjem, ali dan za tem
moj bes izbruhnil in mogoče
bom nekoč svojim someščanom nehal zaupati
in se jih začel bati.
Zato sem napisal tisto pismo, da bi si preprečil takšno mišljenje.
Če dovolim, da moj sin zraste v okolju, kjer držim zamere,
bo postal takšen kot oni.
Ljudje, ki v sebi nosijo samo sovraštvo.
Ljudje, ki vidijo samo najtemnejšo plat sveta
in nočejo videti lepot življenja.
Kot na primer...
Glasba, kultura,
književnost, filmi,
ljubezen, pitje vina na terasi...
Prejel sem sporočila od ljudi, ki so rekli:
"Če se proti ISIL-u bori s pitjem vina na terasi,
potem brez skrbi, v tem smo prvaki."
Tako je. In tako jih bomo premagali.
Saj hodim samo po glavnih kanalih tujih držav.
CNN, BBC...
Ni malo prezgodaj za to?
Kaj pa naj? Se naj raje zaprem in obesim?
Bolje?
Naprej, prosim.
IŠČEJO SE OČIVIDCI
Tako.
To je za vas. Samo podpišite to potrdilo.
ŽRTVINE OSEBNE STVARI
Oprostite.
Mislim, da sem vas videla po televiziji. Ste vi g. Leiris?
Gospod?
Moja prijateljica je bila v Bataclanu.
Hvala za vaše besede.
Hrana, hrana...
Takoj, Melvil.
Kako je dobra juhica.
- Dobra je. - Ne! Fuj!
Kako misliš, fuj?
- Pa tako so se potrudile. - Fuj! Bljak!
Daj no, vsaj poskusi.
Kaj bodo rekle mamine prijateljice? Zelo bodo žalostne.
Fuj! Bljak!
Zelo je okusna. Polna zelenjave.
Fuj! Bljak!
Ogabna si, juha! Bljak! Fuj!
Poberi se, ogabna juha!
Ogabna juha! Ogabna juha!
Bljak, fuj, bljak...
Srečna bova, prav?
Srečna.
"Si buden? Morava se pogovoriti. Spodaj sem."
Resno? Buden sem že od 6.00.
Imel sem pet strank. Nisem kriv, da niso doma. Kdo so oni?
Ja, zakaj?
Če visokost ni zadovoljna, lahko pakete prevzame na pošti.
Samo podpišite tu, prosim.
Ja, rekel je, da jih lahko sami prevzamejo.
Lep dan.
Ne, nisem tebi govoril. Adijo.
Zakaj mislite, da je vaše pismo ganilo toliko ljudi?
Zakaj mislim, da je bilo toliko ljudi ganjenih? No...
Mislim, da zato, ker vsi hočemo imeti upanje na tem svetu.
Za mnoge ste junak.
Ne, ne. Nisem.
Sem samo običajen človek, ki poskuša preboleti smrt svoje žene,
mame mojega sina, Melvila.
V redu. Imate kakšno sporočilo za ljudi, ki vas gledajo?
Če imam sporočilo? Ja... Morda, da...
Živjo, lepotec. Ravno sem v četrti.
Kje si? Kje?
Lahko bi se kaj videla. Pokliči me, prosim.
Pokliči me, prav?
Nujno je.
Poslušaj to. Marianne iz Nancyja, 82 let.
"Rada imam otroke
in lahko skrbim za Melvila, da lahko vi delate." Lepo.
Bombonjere z likerjem. Te imaš rad.
- Še več bonov za nogavice. - Melvil, nehaj.
- Pol desetih je, moral bi spati. - Mogoče na pokopališču Bougival.
- Marie, Hélène... - Mama!
In vsi drugi...
Popolnoma drugačni, srečni ljudje v svojih tridesetih.
Arhitekti, natakarji, umetniki, študenti, odvetniki.
Vsi so na istem mestu uživali...
- Ni jih. - Mogoče imaš preveč sporočil.
Zaradi tega mi ne bi zamrznili računa.
- Pritisni sem. - Vse je zablokirano.
- Antoine, izbrati moramo krsto. - Čakaj.
Bel ali pa neobdelan les.
Mislim, da bi se bel les podal z lilijami.
Kakšne lilije? Nočem jih.
Pred dvema dnevoma sem ti poslala e-pošto. Zdaj je prepozno.
Si izbral obleko?
Za njen pokop?
Hélène ni marala lilij.
Prav?
Krste so pa...
Odvratne.
Vse.
- Pogreb je čez tri dni. - Ga pa prestavimo.
Oprosti, a nekaj mi ni jasno.
Tvoja sestra skrbi za vse, ti pa samo stojiš tu in...
Samo stojim? Izgubil sem ženo.
Ne pravi mi, kako naj se obnašam.
Jaz sem pa izgubila sestro, ona pa hči. Nisi sam v tem, prav?
Antoine, vsi smo pretreseni, a ne smemo se vdati.
- Preživeli bomo to. - Nisem se vdal.
Seveda si se. Pravkar to počneš.
Trije kreteni v trenirkah mi ubijejo sestro, ti pa filozofiraš po TV-ju.
- Takšen je. - Pomiri se.
Počnita, kar hočeta.
Jaz tega nisem izbral.
Hočem samo ohraniti Hélène.
Takšno, kot je bila.
V petek zvečer ste odvzeli življenje izjemnemu človeku,
ljubezni mojega življenja, mami...
- Oprostite. - V redu je.
So besede prehitre? Malce jih upočasni.
V redu...
V petek zvečer ste odvzeli življenje izjemnemu človeku,
ljubezni mojega življenja, mami mojega sina, a ne bom vas sovražil...
A ne bom vas sovražil...
Prekleto...
Potrebujete odmor, g. Leiris?
Na začetku je bilo vzdušje odlično.
Koncert je bil krasen. Ljudje so uživali, peli, plesali...
Bilo je noro.
Hélène je bila srečna.
Zelo je uživala in obenem tako glasno pela, da je kmalu zahripela.
Mislili smo, da je bil to del dogodka, ali pa da nekdo meče petarde.
Bila sva zelo blizu odra, na parterju poleg osebja.
Nato je bend nehal igrati.
Opazila sva, da je nekaj narobe. Paničarili so.
Ko sva se obrnila, so začeli streljati na občinstvo.
Tam sem stal s Hélène. Gledala sva, kako ljudje samo padajo.
Nastal je pravi stampedo, ki naju je stisnil ob oder.
Skoraj bi naju poteptali.
Nato so me zadeli v nogo. Nič nisem čutil.
Niti malo. Najbrž mi je bilo prevroče.
Nato se pa spotaknem.
Povsod vidim luže krvi. V potokih je curljala.
Takrat nisem vedel, da je vse to kri.
Zagledam tipa, ki se je skril pod mrtvim truplom.
Drugi je poskušal rešiti punco,
dajal ji je umetno dihanje, ampak...
Bilo je že prepozno.
Bilo je huje kot v grozljivki.
In tisti smrad!
Vohal sem znoj, rjo, zažgano plastiko.
Smrdelo je po krvi.
Kje je pa Hélène...
Kaj pa Hélène?
Ves čas je bila ob meni.
Držal sem jo za roko.
Nato pa...
Kaj?
Nato pa...
V rokah mi je umrla.
Zakaj mi vsega tega nisi povedal, ko sem te klical?
Pustil si mi, da sem še cel dan upal. Zakaj?
- Zakaj? - Ničesar nisem mogel.
- Zakaj, Bruno? - Nič nisem mogel.
Niso nehali streljati. Dve uri sem bil tam.
Niti trznil nisem, drugače bi me ustrelili.
Žal mi je, žal mi je.
Odpusti mi.
Bila je tako tiha.
Bilo je grozno.
Dragi, kupujemo živila za večerjo. Če ne pokličeš, bomo jedli ribo.
Prav? Tri,
dve, ena...
- Riba. - Riba!
Vzemi še malo krompirja, prosim. Takoj prideva.
Dragi, nakupujeva živila za večerjo.
Če ne pokličeš, bomo jedli ribo.
- Živjo, Antoine. - Živjo.
Tu so zaloge. Ob četrtkih imamo korenje in jajčevce.
Si mi prinesel posode?
- Kaj? - Posode od hrane?
Ne? Nič hudega.
Mi jih lahko naslednjič prineseš? Ni ti jih treba oprati.
Melvil, ti je bila juhica všeč?
Ne!
Ne? Ti ni bila všeč?
Bljak! Fuj!
Ne zdaj. Izbrati moram obleko.
Živjo.
Si v redu, frajer?
Kje imaš očka?
Antoine, odpri! Odpri, prekleto!
Tu sem.
Kaj ti je?
Samo obleko izbiram.
Si normalen? Sina ne smeš pustiti samega!
Hvala, draga.
"Močnejši smo od vseh vojsk sveta."
To si ti rekel.
POSNETEK NAPADA V BATACLANU
- Kje si bila ves ta čas? - Kaj?
Tisti, ki so umrli 13. novembra, so utelešali naše vrednote.
Dolžni smo, še bolj kot kadarkoli prej, da te vrednote ohranimo.
Nikoli se ne bomo prepustili strahu
ali pa sovraštvu.
Očka, kopanje!
Kaj počneš tu? Pojdi ven! Zmočil se boš. Nimam časa.
Pojdi ven, prosim.
Melvil, kje si?
Kaj počneš?
Si nor? Kaj si naredil? Uničil si jih.
Zdaj so za v smeti!
Utihni. Nehaj!
Boš že enkrat nehal? Utihni!
Klicali ste 112, pomoč za klice v sili.
Prosimo za potrpežljivost. Operater bo kmalu z vami.
Oprosti, srček.
Ja, ja.
K mami greva.
Ne, ne! Ne v lužo!
Poglej.
Tam je. Vidiš vso tisto cvetje?
Tako. Tukaj.
Tukaj.
Veš, srček,
mama ne more več živeti z nama.
Odšla je.
Ne moreva je več videti.
A še vedno je z nama. V najinih srcih.
Tukaj.
In če hočeva biti z njo, lahko prideva sem. Vidiš?
Veš,
zadnjih nekaj dni je bilo zelo napornih.
Jaz...
Jaz sem kriv. Očka je kriv.
Ne bo več tako, od zdaj naprej bova ekipa.
Ekipa pustolovcev.
In če kaj ne bo v redu,
mi to povej.
Vedno bom tu zate.
Obljubiš?
Poglejva, če zdrži sunke vetra!
Zdržala je! Nadaljujva.
Tole.
Tukaj.
- Še enkrat! - Še enkrat! Narediva novo.
- Kdaj bo lahko na voljo? - 1. februarja.
Par malenkosti je še za urediti. Vam to odgovarja?
Kompostiranje? Kakšna nadloga!
Vsak drugi dan moram prehoditi 300 m, da izpraznim koš za smeti.
Ko se je odločila, da jo to vzrok za vse, je nisem več mogel prepričati.
Zdaj hoče, da je vse makrobiotično.
Prav vse.
Ne pretepaj se, Maxime!
Zelenjavo razreževa na kockice. Še semena zdrobiva.
Nimam časa za vse to!
Kakšen je tvoj pristop?
Izključno samo Picardove zamrznjene jedi.
Blagor tebi!
Gremo, Antoine.
Vse zloži.
- Vse? - Ja.
Tako.
V redu.
Daj že.
Ne vem, zakaj sem prišel sem.
Življenje gre dalje, ampak...
Ne vem, če si tega želim.
Hélène si to želi.
Misliš?
Ja. V to sem prepričan.
Vse najboljše za te,
vse najboljše za te,
vse najboljše, dragi Bruno,
vse najboljše za te!
VIKEND NA KORZIKI
Zakaj za vraga si šla tja?
Prekleto, prekleto!
Je vse v redu?
Tako.
Pazi.
Hrana!
Počakaj. Ne premikaj se.
Počakaj. Še tukaj.
Nehaj.
Pridi sem, Melvil.
Pridi, greva!
Pa sem te predribral!
Se nočeš igrati?
Nehaj, Melvil.
Igraj se kje drugje.
Ujemi me!
- Očka! - Daj no!
Ujemi me!
- Žoga. - Ne, Melvil.
Rekel sem, ne. Brez žoge.
Bravo! Odlično ti gre!
Odlično! Samo z eno roko te držim, poglej!
Bravo!
V redu je.
- Očka? - Ja, srček?
Eden od pariških napadalcev je bil ujet.
Ni se upiral in na policijo ni streljal,
a so ga Belgijci za vsak slučaj nevtralizirali s strelom v nogo.
Ujeli so tudi preostalo četvorico. Operacija...
Ujemi me!
V morje grem!
Te je strah?
Pridi, daj mi roko.
Kaj ni lepo?
Poglej, kako je bistro.
NE BOM SOVRAŽIL
MEDIATRANSLATIONS