Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SILNICE UZAVŘENA
WILMINGTON, SEVERNÍ KAROLÍNA 2018
Tohle jsou přístřeší.
Tohle jsou čtvrti,
to jsou první reagující.
Tohle jsou jednotky národní gardy, které musíme nakrmit.
Máme plán.
Nevaříme jen pro lidi, vytváříme systém.
To je rozdíl…
Jak se jmenuješ, drahý?
Jsem José.
José jak?
-José. -José!
Jak se jmenuješ přijmením?
Andrés.
„Vaříme pro lidi a vytváříme systém.“ To jste řekl, že?
Jo.
Ta věta se mi líbí.
Protože pokud nemáme systém, o lidi se nepostaráme.
Jaký máte titul?
Nemám titul.
Největší výzvou je, jak je všechno roztahaný.
Červený kříž je stále offline.
Nemůžou dovážet, nemůžou nic.
I kdybychom nedostali nic jinýho a odřízli nás,
zvládneme připravit 150 000 jídel.
Tak jo.
Dejte do toho 40 porcí.
To je důležitý. Nechceme, aby se na někoho nedostalo.
Hej!
-Kolik krytů to je? Tři? -Tři úkryty.
Pane, už máme čísla.
Jedna, dva a tři.
A zase projíždíme vysokou vodou. Koukněte se.
Jedině tak můžeme převézt jídlo.
Máme tu asi 1 000 porcí.
Jsem rád, že máme tenhle náklaďák.
Opatrně, opatrně, opatrně.
Opatrně, opatrně!
-Dobrý, dobrý. -Připravený?
-Připravený. -Jsme v pohodě.
Jste v pohodě?
Ano, jsem.
Dávejte pozor, ano?
-Jo, opatrně. -Jo.
Když se to překlopí, asi bude lepší, když skočíme.
Jo.
Myslím, že sílu to má, ale buďme chytří.
Buďme chytří.
Jsme tu všichni plavci?
-Jo. -V pohodě.
Já taky.
Máme tu jídlo.
Doufám, že ty lidi taky nakrmíme. Ale doufám, že budeme v bezpečí.
Co budeme dělat…
Co budeme dělat s tím jídlem?
Teď nic moc.
Zkusíme to, ne?
Teď ne.
Tak jo.
Vyrážíme!
KUCHAŘI BEZ HRANIC
Miluju slovo „kuchař“, protože ve španělštině je to
„cocinero“.
Je to takový romantický.
JOSÉ ANDRÉS ZAKLADATEL WCK
Cocinero je osoba, která dělá s troubou a ohněm.
Někdy se spálím,
cítím oheň, rukama i nosem.
Všechno dáte do hrnce,
dáte do toho vodu, suroviny
přidáte špetku lásky, dáte tomu čas a teplo,
tak nakonec
je z toho jídlo.
Dušená ryba!
Portugalské, mozambické, španělské, katalánské,
anglické, americké dušené!
-Hurá! -Tudy. Tudy, Jasone.
Přesně tak to rybáři v Katalánsku vaří přímo na moři.
A proto rád užívám slovo „kuchař“.
Šéfkuchař je…
V mé kuchyni je mnohem víc schopných lidí, kteří umí zorganizovat
chod kuchyně než já.
To je duch World Central Kitchen,
hrnec, který nakrmí celý svět.
Vidím příležitost na místech, kde ostatní vidí zkázu.
Umím se postavit k problémům,
porozumět jim a najít jednoduchá řešení.
Když se nad tím zamyslíte, všechno se točí kolem plného talíře.
Takže to nejmenší, co můžeme udělat je, uvařit si.
Proto je pro mě kuchařina ta nejvyšší pocta.
Vařím pro lidi a krmím je.
Nádhera.
Koukni na to. Krásně hnědé.
Sýr je lehce rozteklý.
Tady máme tapas, jednoduché, skvělé, jedinečné.
Do Washingtonu D.C. jsem dorazil v roce 1993.
Bylo mi asi 23, 24.
Byl jsem schopný vytvořit jednu z nejoblíbenějších
španělských restaurací na tapas v Americe.
Ale někteří lidi zpochybňovali,
zda já jsem pro ni ten pravý šéfkuchař.
No, co vám budu povídat, asi jsem nebyl.
Bylo mi 23 let, tak jako co?
Mít restauraci s tapas?
PATRICIA FERNANDEZ DE LA CRUZ JOSÉOVA ŽENA
V tom věku si myslíte, že víte všechno.
A já říkala: „Jako fakt?“
Byl velmi mladý, ale pracoval pro El Bulli
a další skvělé restaurace ve Španělsku.
Jedním z hlavních vlivů v jeho životě byl Ferran.
FERRAN ADRIA ŠÉFKUCHAŘ V EL BULLI
Ferran nejen, že vařil s tím, co měl,
on i vynalézal nové techniky.
Já byl při tom, když vznikalo něco skvělého.
Nový vesmír.
Pro mě vlastnit restauraci nebyl osud,
byl to můj vlastní vývoj.
Ale i přesto jsem v tom měl ducha a vášeň.
Ve Washingtonu byla spousta lidí,
která ho vnímala jako začátečníka.
„Kdo je ten Španěl?“
Byl velký a ambiciózní
a byl trochu namyšlený.
JOSÉ ANDRÉS A RICHARD WOLFFE
A tak jsme napsali knihu o tapas.
TAPAS PŘÍCHUŤ ŠPANĚLSKA V AMERICE
Ale žádný španělský kuchař nepředstavoval Španělsko.
RICHARD WOLFFE AUTOR
A s těmito knihami jsme osobnost měli.
Co je to vlastně tapas? O co jde?
-No… -Jsou to předkrmy?
Tapas jsou malá jídla ze Španělska.
Tady.
Jeho cílem bylo představit španělské jídlo.
Ale myslím, že je to jen kousek skládačky.
Spíš než jídlo José představoval přístup.
Celé to tapas byl kus Josého duše.
Rád se o jídlo dělí.
Sdílí jídlo, ale i zkušenosti.
Je v tom i smysl pro komunitu.
Představte si to jako explozi v ústech.
-Jo, v mý puse právě dojde… -Koukněte…
-… k explozi. -Šup. Šup.
Asi se mnou budete souhlasit, že si zábavu neužívám.
-Šéfkuchař José Andrés… -Ten nápad udělat z šéfkuchaře
celebritu byl nový koncept.
A José se svezl na vlně,
a existuje celá škála…
CAROL SUGARMAN AUTORKA FOOD BLOGU
…ego mánie, kterou tito šéfkuchaři měli.
Jsem José Andrés a tohle je Made in Spain.
A stala se z něj spíš taková značka.
JOSÉ ANDRÉS SARDINKY V OLIVOVÉM OLEJI
Stala se z něj korporace.
Panebože! Koukněte se na to!
Něco se radikálně změnilo.
Vždycky jsme chodívali na farmářský trh Dupont Circle.
INÉS ANDRÉS JOSÉOVA DCERA
A pamatuji si, že jednou v neděli
ho na trhu lidi zastavovali
a říkali: „Jé, José Andrés! Můžeme se s vámi vyfotit?“
A mě to štvalo. Říkala jsem si: „On je můj.“
A „Proč se s ním všichni chtějí fotit?“
-Inés, sníš tu paellu? -Dám si všechnu.
Všechnu? A necháš mi taky něco?
Měli jsme rozhovor, kde se řeklo:
„Televize, ano, ale to tě neudělá šťastným.“
Jsem právě obklopen ze všech stran.
Ale pokud chce vyslat zprávu,
využije k tomu svoje jméno.
Myslím, že v mé profesi nejsme dost
vlivní na to,
abychom nakrmili lidstvo.
ZEMĚTŘESENÍ NA HAITI 2010
Každý má v životě okamžik,
kdy obdrží telefonát.
A nikdy nevíte, kdy to přijde,
od koho, odkud.
Ale já ho jednoho dne obdržel.
Na Haiti udeřilo zemětřesení.
Byl jsem na dovolené na Kajmanských ostrovech
a cítil jsem se bezmocný, že jsem tak blízko, a přitom tak daleko.
Viděl jsem videa a tu zkázu a řekl jsem: „Jdeme.“
A já si neříkal, že jim pomůžu.
Říkal jsem si, že se jdu přiučit.
Potřebujeme pomoc.
Nemáme jídlo, nemáme vodu. Nic.
V noci byla strašná tma,
nikdo nebyl venku, lidi schovaní v uprchlických táborech.
My jsme před táborem v Port-au-Prince.
Je tu asi 250 lidí.
Vařil jsem dušené fazole.
Pomáhala mi spousta žen,
loupaly brambory a cibuli.
A viděl jsem, jak mi pomáhala stejná skupinka žen.
A usmívaly se.
Koukaly na mě a vysílaly signál,
že sice oceňují moji pomoc
a skutečnost, že jim denně vařím,
ale, že tak, jak to vařím já, ony černé fazole nedělají.
A já si říkal:
„Vždyť já dělávám ty nejlepší fazole na světě.
Koneckonců jsem José Andrés.
Měl jsem vlastní televizní pořad ve Španělsku, mám restaurace v Americe.“
Ale já ty ženy vyslechl.
A v jakémsi velkém hmoždíři
jsme roztloukli fazole na kaši, která byla jemná přesně tak,
jak ji měli místní rádi.
Namísto, aby měl pošramocené ego,
si uvědomil, že musí lidi respektovat.
Jídlo je o komunitě. O tom, jak ho jí místní,
ne o tom, jak si nějaký běloch myslí, že by se mělo vařit.
A přesně tohle tvarovalo World Central Kitchen
a všechny její budoucí operace.
Svým způsobem mi ukázaly cestu,
kterou by se měla World Central Kitchen ubírat.
Dones, když se někam vydáváme,
snažíme se místním vařit, co mají rádi.
Mně bylo jasné, že chci vytvořit organizaci,
která bude schopna reagovat na události,
které ohrožují životy lidí.
Budu tam chtít být a dovézt jim vodu a jídlo.
Dám tomu dva, tři roky,
abych dokázal, že je třeba udělat něco, co nikdo jiný nedělá.
Jsme tu s jednoduchým posláním:
zajistit, že jídlo může změnit svět.
Už dochází jídlo. Dochází jídlo a voda.
-To bude v pořádku. -Nerad to říkám, Portoriko,
ale trošku jste nám zahýbali s rozpočtem.
Lidi zoufale prosí o pomoc v nouzi,
chybí základní potřeby a oni nemůžou vůbec nic dělat.
PORTORIKO, HURIKÁN MARIA 2017
POTŘEBUJEME VODU A JÍDLO!
Portoriko změnilo v mnoha ohledech pravidla hry.
A řekl: „Víš co, odjedu na týden.“
Vzal si batoh a já
ani nevím, jak se tam dostali.
Dostal se do Portorika prvním letadlem po hurikánu Maria.
Můj idol, Nate Mook…
MILÍ PORTORIČANÉ! JEDEME VÁS NAKRMIT!
… zavolal jsem mu tři hodiny před odletem
a řekl mu: „Jedu tam.“ O tři hodiny později seděl vedle mě.
Dorazili jsme asi tři dny poté, co udeřil ten hurikán,
nevěděli jsme, co nás čeká.
José a já jsme se sbalili na třídenní cestu.
Mysleli jsme si, že tam budeme pár dní.
že jen trochu vypomůžeme.
Ale…
NATE MOOK ŘEDITEL WCK
… ale když jsme dorazili, spatřili jsme tu katastrofu.
Zasáhlo to celou zemi.
A nejen na pár týdnů, ale na měsíce a měsíce dopředu.
Největším problémem byla logistika.
Na místě jako je Portoriko někam dopravit zdroje…
TREVOR RIGGEN, ČERVENÝ KŘÍŽ
… je náročné samo o sobě.
Většina lidí, co se vydají do Portorika, znají San Juan.
Ale nejspíš nikdy nebyli na druhé straně ostrova.
Na venkově.
Je tam velice náročný terén, není snadné se tam pohybovat.
A během hurikánu je to ještě těžší.
Takže jsme se dostali do centra.
Vyšli jsme po schodech a našli jsme ty správné lidi.
A byli jsme přizváni na poradu, kde se řešily pohonné hmoty.
Všichni bláznili, protože nebyl dostatek benzínu
na ostrově.
A my na to: „Jasně, to je podstatný.
A co jídlo?“
Jídlo přišlo na řadu až potom.
Přivezly se vojenské potravinové dávky.
To jsou trvanlivá balená jídla,
která dostávají naši vojáci na misích do válečných zón.
A bohužel je to to první, po čem se sáhne v případě nouze.
Ale jedlá moc nejsou.
Lžičku!
Volal jsem své ženě ve středu večer a řekl jí:
„Já se asi nevrátím.“
Armáda spásy mě žádá o jídlo.
Červený kříž nemá kuchyň.
A já se jich ptal, ptal jsem se všech. „Koho vlastně chcete nakrmit?“
„No, José, my na tom teprve pracujeme.“
„Aha, jasně. Ale víte, že…
Víte, že máte dva miliony hladových lidí?“
Jídlo je jednoduché, protože ta mise je velmi prostá.
Lidi mají hlad, vy uvaříte a nakrmíte je.
To je všechno. Nic víc za tím není. Nepotřebujeme víc plánovat.
To my kuchaři děláme. Prostě někde začneme.
Přijeli jsme k místnímu dodavateli potravin
a nakoupili jeho zásoby.
Začali jsme s málem, támhle 100 porcí, támhle 30.
Pak jsme začali budovat tým.
Pak jsme pokračovali. Sendviče. Paella.
Pak jsme získali další kuchyň a vařili jsme portorická jídla.
Takhle jsme mohli nakrmit
přes půl milionu lidí za den.
Otevřeme kuchyně. V Mayagüez, Aguadilla.
Jednu v Manatí.
Jednu zítra v Ponce.
Znal lidi a znal kuchaře v Portoriku
a potřeboval se s nimi spojit a i oni znali lidi.
V krizi svoláte experty.
A byla tu lékařská krize, tak se svolali doktoři.
Ale nikdo nesvolal kuchaře a šéfkuchaře z celého světa,
když byl hlad.
Dělají skvělou rýži s kraby.
Je to moje oblíbené místo.
Když máte nakrmit 10 000 lidí a všechno je zničené
a vy nevíte, jak na to,
protože ještě ani nemáte v kuchyni potřebné ingredience,
ale poblíž je žena, co dělá tamales,
není nejlepší volbou jí říct:
„Můžete udělat 10 000 tamales?“
Během procesu pomáháte místní ekonomii tím,
že pomáháte místním podnikům.
Po hurikánu Maria jsme chtěli opustit Portoriko,
měli jsme strach ohledně celé situace
a věcí, co se tu dějí. Museli jsme zavřít byznys.
Bylo to jako v zemi třetího světa.
MICHAEL SAURI A XIOMAR MANNING MAJITELÉ FOOD TRUCKU
Věci, které normálně vidíte v televizi, jsme tu zažívali na vlastní kůži.
Byli jsme uprostřed všeho a měli strach
a byli jsme zoufalí.
Takže jsme chtěli odjet.
A pak přišel José Andrés a začal psát na zeď
a na kus papíru o všem, co plánuje.
-Mluvil o… -O plánu.
… že uvaří 10 000 až 100 000 jídel
pro Portoričany a my si říkali: „Ten chlap je blázen.“
World Central Kitchen začala způsobem:
Nejdříve vyřešíme stávající problém
a pak zjistíme, jak ho financovat.
Vytvářeli jsme takto systém řešení
a utráceli stovky tisíc denně…
a neměli jsme přitom ani dolar na účtu.
Přišel jsem sem s 10 000 dolary v kapse a kreditkami
a otevřel jsem účty na různých místech…
José čerpal z vlastních zdrojů.
Neměl peníze na to takové operace financovat.
Bavíme se tu o 10 000 jídlech denně,
a když bereme v potaz 100 000 jídel denně tak je to černá díra na peníze.
Pomáhal jsem řídit import.
Kupovali jsme všechno, jeden den jsem utratil 70 000 dolarů za ovoce.
A pak jsem se zarazil a řekl:
„To jsem teď utratil celou výplatu za ovoce?“
Sbírali jsme peníze.
Sbíral jsem peníze od přátel a rodiny.
TELEFON S ČERVENÝM KŘÍŽEM USA
Ale milion jídel je realita. Co jsme utratili taky.
Chtěl jsem požádat vašeho ředitele a vás, zda není možnost,
jak byste uvolnili peníze
a Červený kříž nepomohl finančně
větším nebo menším darem,
na pomoc, kterou jsme jménem všech Američanů tady poskytli.
Než jsme si zavolali…
zkontroloval jsem finanční stránku celé věci,
protože jsem chtěl vědět, co je k dispozici.
A budu k vám upřímný,
nemáme dostatek zdrojů pro takovou operaci.
Řekli mi docela jasně, že mi nepomůžou,
protože pro ně Portoriko není výdělečné.
Takže přestože jsou velká společnost, nepomůžou mi.
Chtěli jsme naše lidi chránit,
ty kteří si prošli utrpením, že jsme kolem sebe vystavěli zeď,
protože se chce účastnit spousta lidí,
ale ne všichni mají ty nejčistší úmysly.
#KUCHARIZAPORTORIKO
Před svými lidmi jsem musel vypadat silně.
Ale zároveň jsem měl strach a byl jsem slabý.
Říkal jsem si,
jak tohle všechno zvládneme?
Vždycky, když někde pracuje vícero lidí,
co neúnavně pomáhají ostatním, je tam napětí.
Nikdy to nebude dost rychlé nebo dost dobré.
S každou katastrofou se vždycky můžeme zlepšit.
Myslím, že se José snažil…
A stále snaží dělat…
Je, že se snaží poukazovat na problémy, když je vidí,
ne, protože chce ukazovat prstem, ale protože chce přivést pozornost
k dané situaci.
Já prostě nemám víc peněz.
FEMA je pošle, ale hrozně to trvá… jsou tak pomalí.
Žádám o půjčky, ale skoro,
jako bych žádal miliony dolarů, které ani nemám.
Už byl fyzicky i psychicky vyčerpaný.
Pamatuju si, že se zhroutil,
protože ten nápor nevydržel.
Bylo to zničující, protože toho dělal tolik
a přesto se cítil nedostatečně.
Všichni jsme mu říkali: „Musíš si odpočinout.“
„Musíš se vyspat, navštívit rodinu.“
Potřebuje aspoň den volna.
A myslím, že jediným důvodem, proč se vrátil je…
CARLOTA ANDRÉS JOSÉHO DCERA
… aby navštívil lékaře.
Vrátil se zpátky, byl dehydrovaný a vyčerpaný,
což mu nebylo podobné.
A byl sice fyzicky přítomný,
ale duchem byl mimo.
Máma ho prosila, aby se ještě nevracel.
Aby vydržel a nabral pro sebe síly, aby nezapomínal na sebe.
Mívám o něj strach…
LUCIA ANDRÉS JOSÉHO DCERA
… když odjíždí, protože ho znám
a nikdy nevíte, co šíleného zase udělá.
Ten most!
-Páni! -Moment.
Slezu dolů a nahoru.
Pokud se nevrátím, nechte mě tu.
Vždycky mu říkám:
„Proč si musíš hrát na hrdinu
a být ty ten, kdo každému pomáhá?“
Čtyři tisíce rýží…
Pamatuju si, že když tam byl,
nemluvily jsme s ním několik dní,
buď, protože tam byl slabý signál
nebo protože měl práci. A pak jsme ho viděly ve zprávách.
Viděly jsme, co tweetuje, a říkaly si: „Dobře, je v pořádku.“
OPERACE OROCOVIS
Když jsme byly mladší, měly jsme Twitter, jen abychom věděly, kde je.
Myslím, pane prezidente, že ostrov nakrmíme.
Jen se musíme vykašlat na papírování.
Problém s prezidentem, jak hází ručníky,
nejsou ty ručníky. To bylo docela milé.
Ale to, co tím znázorňuje.
Tady vám hážu kosti.
A to není pomoc.
Ti lidé se nemohou hnout z domu a my jim jídlo musíme přinést.
Páni.
Takže už tu pět týdnů nosíte jídlo?
Jo, mí lidi.
Od prvního dne celé komunitě.
-Všechno nejlepší! -Děkuju.
Devadesátiletý veterán.
A takových máme tisíce.
Známe jejich jména zpaměti. Osobně jim doručujeme jídlo.
Když se řekne: „Doručili jsme 1 000 jídel denně,
tak jsme je jen tak nepohodili.
Šli jsme ode dveří ke dveřím
a osobně doručili tisíc jídel denně.“
To je ta pomoc.
José je velmi pragmatický člověk.
Má velké sny a velké vize,
ale všechno je to možné.
Nikdy to nejsou šílené plány.
Vždycky si říkáme: Jo, tohle je vlastně možný.
Celý to bylo šílený, ale my věřili, že to dokáže
a rozhodli jsme se, že toho chceme být součástí.
Můj bytný mi řekl: „José Andrés přijede do Portorika
a chce rozjet projekt, ve kterém bude vařit pro lidi.“
ARTURO CARRIÓN MAJITEL FOOD TRUCKU
A já si říkal: „Jo!“
Začíná nový den.
A my uvaříme pro tolik lidí, pro kolik budeme moct.
Řekl jsem svým přátelům z food trucku,
že jestli se někdy v Portoriku stane něco zlého,
jsme kuchyňské vojsko.
Je to velký okamžik!
Máme první food truck!
Máme druhý food truck!
A máme už zpátky i třetí food truck!
Dnes jsme rozvezli asi 3 000 jídel jen díky food truckům.
Lidi Josého podceňují.
Má odchozenou jen základní školu.
A lidi se na něj podívají a řeknou: „To je ten velký Španěl.
Je zábavný a jeho jídlo miluju.“
Podceňují ho.
-Padesát tisíc jídel! -Podceňují velikost
-řešení, které hledá… -Dovezeme ho zítra!
…jeho schopnost najít lidi a dotáhnout věci do konce.
On to zvládne. On ty lidi nakrmí!
Dneska budem vařit jako mourovatí.
Dneska to rozjedeme!
Budeme vařit pro tisíce lidí.
Zapsali jsme se do historie.
-Pomohlo to? -Bylo to 150, samozřejmě!
-Pomohlo to? -Všechno hotovo.
Rozneslo se, že vaříme jídlo.
Najednou přišli lidi z Armády spásy
a požádali o jídlo do starobinců a nemocnic.
Zavolali nám a řekli: „Nemáme čím nakrmit naše lidi.“
Byl to silný okamžik, neboť jsme si uvědomili,
že přestože jsme neměli zkušenosti,
s vedením krizových operací,
bylo to vlastně jednoduché.
FEMA řekla,
že to dělám kvůli výdělku?
Ano.
Neuvěřitelný.
Na začátku jsem se vážně snažil.
Moje organizace nebyla známá.
A pak FEMA poslala World Central Kitchen peníze,
abychom byli provozuschopní.
Ale pak se objevili v místních novinách…
SMLOUVA ZA MILIONY DOLARŮ
… se článkem, že José Andés přijel do Portorika zbohatnout.
Slyšel jsem docela drsné pomluvy.
Že jste podvodník…
Zloděj…
Že jste přijel zbohatnout…
Že z vás tahle operace dělá milionáře.
Jsem předsedou World Central Kitchen.
Z celé organizace jsem si nikdy
nenaúčtoval jediný dolar.
Otázka je jasná, šéfe.
Kolik peněz z téhle smlouvy
půjde do vaší kapsy?
Nula.
Do vaší kapsy?
Josého frustrovala byrokracie.
Tři tisíce lidí v Portoriku nezemřelo kvůli hurikánu,
ale kvůli jeho zpackaným následkům.
Byl nedůvěřivý, a to hlavně protože…
Josému takový svět nic neříká.
Státní zakázky jsou mu cizí.
Byrokracie je mu cizí.
Pochází ze soukromého sektoru, je to podnikatel.
A jako podnikatel
musíte všemožnými prostředky udržet podnik v chodu.
A to jsme v tenhle moment potřebovali.
Když si na konci dne dám na hotelu rum,
zaplatím za něj.
Když si večer dám cigáro,
zaplatím za něj.
Cítím se mocný, ale zároveň i bezmocný.
Můžete udělat víc, ale zároveň nemůžete,
když máte hladovějící Američany, kteří jdou spát bez jídla.
Lidi se mě občas ptají:
„Jak ses dostal k tomu, co dnes děláš?“
A občas odpovídám:
„Jsem jaký jsem, díky svým rodičům.“
Mí rodiče byli zdravotníci.
A pracovali ve stejné nemocnici.
Já tam s nimi trávil dost času,
na chodbách na pohotovosti.
A já si všímal…
že doktoři udělají vždycky něco navíc.
Četli dětem pohádky, když tam nebyli jejich rodiče
nebo pomohli stařence chodit,
protože to nikdo jiný neudělal a ona se potřebovala někam dostat.
Byla to malá gesta.
To přesně dělali máma a táta.
Táta ve svém volnu vaříval. Miloval vaření.
Naučil mě, že když lidi přijdou na poslední chvíli,
přidáš rýži a všichni se nají.
S mámou jsem měl komplikovaný vztah.
Byla skvělý a milující člověk.
Všem by se rozdala.
Ale pak měla okamžiky,
Kdy jsem jí nerozuměl.
Pro mě jako pro staršího bratra to bylo komplikované,
protože jsem musel chránit svoje mladší bratry.
Bylo to komplikované…
Proto jsem se možná snažil být
tak často mimo domov.
Když mi bylo pouhých 15, 16, studoval jsem v Barceloně.
Chodil jsem do práce, abych vydělal nějaké peníze.
Ale moje máme byla milá žena, chybí mi.
Byla velmi vytrvalá a nikdy nebrala ne jako odpověď.
A to mám nejspíš po ní.
A můj otec rád vaříval.
A to mám asi zase po něm.
Takže se snažím soustředit na to,
co mi táta s mámou předali.
-Kam jdeš? -Uvidíme se.
-Odcházím. Nechci nic slyšet. -Proč ne?
-Nechci to slyšet. -Neřeknu nic špatného.
Já vím. Je mi to jedno.
-Budeš doma? -Jo.
-Fajn. -Chtějí tě vidět.
-Vidí mě často. -Zatím ahoj.
Ahoj.
Upřímně, než se nějací kamarádi seznámí s mým tátou,
většinou se omlouvám už dopředu,
protože nikdy nevím, co zase provede.
Je to neřízená střela.
Děláš pomeranče! Jsi…
Víme, že nikdy nebude tiše sedět v pozadí.
Tak to je.
Polož to tam.
Chtěla bych, aby byl jako každý jiný táta.
Ale to asi nepůjde.
A to nám chvíli trvalo, než jsme si zvykly.
Nestydí se za to, kým je.
Tady jsme a vaříme z domu,
protože když spolu vaříme, daří se nám všem dobře.
-Přesně. -Boom.
Boom.
Moje rodina je pro mě v životě vším.
Pojď sem.
Moje dcery už jsou starší a než se naděju,
budou příští rok končit studium.
Tady se dcera šéfkuchaře učí krájet.
-Já… -Koukněte…
Nikdy jsem nechodila do kuchařské školy!
Skvělý způsob, jak si udělat manikúru.
Nikdy nechodila do kuchařské školy.
Jsem špatný učitel, nic jsem ji nenaučil.
Jen vím, že tohle je můj nůž.
Dodnes si pamatuju vůně linoucí se
z máminy kuchyně.
Celá ta choreografie…
má dodnes velký vliv na to, jak jídlo vnímám.
Máte černý pepř, dejte ho tam. Pokud nemáte, nedávejte tam nic.
Nechci si to přibarvovat, můj otec s matkou pracovali a…
Víte, co uděláme?
Občas to byla rychlá jídla, aby se rodina nasytila.
Ale jsem rád v tom procesu.
Tati, na co se těšíš v příštích 4 letech?
Víš, co mě těší?
Že jsi moje dcera.
-Carloto. -Jo.
Pamatuju si, jak jsme přivítali
naši první dceru, Carlotu.
To je asi poprvé, co jsem si uvědomil,
že jsem zatím vůbec nedospěl.
Sotva jsem se naučil, jak být manželem
a teď se musím naučit být tátou.
Ale kdyby mě nevedl andělský hlas mé ženy,
nevím, jak bych byl dobrým tátou.
Pro mě to bylo nejtěžší, když byl José pryč
a pak se vrátil a musel se přizpůsobit chodu domácnosti.
A děcka se praly a on se ptal:
„Mohl by tu být chvíli klid?“ A já mu říkala: „Vítej v mým životě.“
Moje máma je takové naše lepidlo.
Drží tátu pohromadě, protože on je prostě všude.
Moje žena si mě vzala kvůli vaření.
Řekni to mámě.
Ale on si mě vzal kvůli mým receptům.
Takže když se někdo zeptá,
kdo doma vaří, máma odpovídá:
že táta sice vaří,
ale ona živí rodinu.
Všechno, co vím o vaření, vím od ní.
Když se mě lidi zeptají: „Vy máte jen tři holky?“
Říkávám: „Mám tři holky a kluka.“
Občas jsem pěkný protiva.
Moje žena na mě vždycky dohlíží.
ASI JSEM SE ZAMILOVAL
Občas se na mě kouká s úsměvem,
občas zamračeně a říká: „Kdo si myslíš, že jsi?“
Okamžitě mě umí uklidnit.
Ale umíme se spolu zasmát,
což je velmi důležité.
Takže to mě udržuje při smyslech.
Říkáme, že José dělá, co dělá…
protože já zase dělám to svoje. Přijde za námi a nalezne
svůj bezpečný přístav.
Bezpečný přístav, ale i skutečné místo.
Musíme se přizpůsobovat.
A když podle receptu uvaříš špatně,
-změníš mu název. -A je to!
Věřím tomu, že má pro něj máma vždycky nachystaný batoh.
Nikdy nevíte, co se zase objeví.
Snímky z erupce sopky
v Guatemale vypadají hrozivě.
Evakuace a záchranné akce právě probíhají.
Více než 3 000 lidí muselo opustit domovy.
Usmrceno bylo už asi 25 lidí.
A další dva miliony to jistým způsobem zasáhlo.
Oblasti, jindy živé,
jsou teď po nánosem popela.
GUATEMALA, SOPKA FUEGO 2018
Takže pojedeme sem a pak na sever.
-A pak sem… -Jo.
-… a přijet sem. -Jo pojedeme mezi lidl.
-Odjezd 6:30 ráno. -Tak jo.
ŠÉFŮV HUMANITÁRNÍ TÝM
Sam to nejspíš povede.
-Díky, Same. -Takže bude naše posila
dalších pár týdnů, aby nám pomohl.
Jen na dva týdny?
Je to jen začátek.
Otázkou je, co jim zlepší život,
jestli jsou to fazolové sendviče,
pak jim taky uvaříme čerstvé jídlo s kuřecím nebo hovězím
a máme bílkoviny, zeleninu.
Tak, kam to jdeme?
-Bočními dveřmi. -Uhodil jsem se do kotníku.
-Asi můžeme jít z boku. -Tak jo.
Jsme v pohodě.
Tak, objímačka.
Kdykoliv je někde průšvih a lidi nebudou mít co jíst,
my jim pomůžeme.
-Jo. -Ano.
V téhle situaci musíme být opatrní, protože hrozí,
že vás přivedu do nebezpečí já.
Krom toho, že se ta mise nemusí povést.
Ale ta rizika se vyplatí podstoupit, když jde o hladovějící lidi.
-Souhlasíš? -Souhlasím.
Jeden z lidí, co umřeli,
si vzal vlastní auto
-a zajel do hor… -Aby lidi varoval.
…aby je varoval. A pak umřel.
Říkal jim: „Odejděte, sopka vybuchne!“
A někteří si mysleli, že mu šiblo.
Prostě mu nevěřili.
-Že? -Jo.
-Cože? -Jako ten, co mu nikdo nevěří.
Tolikrát lže,
že když pak mluví pravdu,
nikdo mu už nevěří.
Jo, já rozumím anglicky.
-Nemusíš mi to vysvětlovat. -Nevím, jestli…
-Jo, já tomu rozumím. -Nevím, jestli je to mezinárodní
-nebo ne. -Jo, znám to.
Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu…
Ne, to je něco jiného.
-O tom to není. -Promiň, tak jo, tak jo.
Nemyslím, že by si někdo, kdo pracuje během katastrof
v týmu World Central Kitchen někdy myslel, že s námi bude pracovat.
My si je nevybíráme,
vybírají si je okolnosti.
Všichni si myslí:
„Vy tu pracujete v těch nebezpečných situacích.
To se asi nebojíte a je vám to jedno.“
-Je tam další velký kámen. -Jo.
Ale kdybyste nechtěli riskovat, zůstanete doma,
což by bylo jen dobře.
Zohledňuju tohle všechno a počítám s riziky.
A počítáme i s tím, jaký vliv to bude mít
na jiné lidi, když se tomu riziku vystavíme.
To je všechno popel. To není mrak. Ani smog.
Tahle kariéra může být neskutečně osamělá.
Je těžké udržet si vztah,
protože nikdy nevíte, kde zrovna budete.
I většina lidi v mém okolí,
kteří mě znají roky a roky, tomu nerozumí.
Když mi bylo 11…
SAM BLOCH HUMANITÁRNÍ PRACOVNÍK, WCK
… bylo mému staršímu bratrovi 15
a umřel, když mi zachránil život při nehodě.
Byl jsem tehdy dítě a dost mě to vzalo.
A vždycky jsem chtěl mít tetování,
které by mi ho připomnělo.
A tak jsem se nakonec rozhodl pro: „Děkuji,“
protože co jinýho říct?
DĚKUJI
To je připomínka na to, že mu mám být vděčný.
To, čeho se snažím dosáhnout, je jednoduché. Jak mohu posílit komunity?
Nemůžeme si myslet, že budeme rozdávat jídlo zdarma.
Musíme se snažit vytvořit systémy,
kde se lidi budou snažit vypořádat sami se svými problémy
a situacemi.
Dnes mě tahle komunita
tady v odlehlé Guatemale naučila něco důležitého.
Nacházíme se pět kilometrů od sopky.
Tahle komunita si žije velmi poskromnu,
ale všichni přinesli sklenici, hrnek…
talíře, vidličku a tohle je všechno, co zbylo.
Takhle by se mělo pomáhat.
Nemůžeme rozdávat jídlo a přitom vytvářet víc zbytků
a víc odpadu.
Adios, señoras.
Poskytli jsme jim vybavenou kuchyň,
aby tu mohli obstarat komunitu o 1200 lidech.
Tady je to dobrý.
Kdyby se zase do budoucna něco stalo,
mají jídlo, mají čistou vodu,
elektřinu a komunikace.
Lidé po přírodních katastrofách
nikdy jen nenatahovali ruce.
Nestalo se to schválně, ale dochází tam k výměně.
Vzdávají se trochy své důstojnosti
a žádají nás o pomoc.
A tak jsem se na to i díval, jak pomoci někomu tak, aby si příště pomohl sám.
A přesně tak se to má dělat.
V tom je ta lidskost.
A pak poslední krok. Když někomu pomůžete,
jak se pak cítí?
To se na nich přece musí odrazit.
Když odjíždíme, když bílý muž opouští jejich zem
se svoji neziskovou organizací,
snažíme se zajistit, abychom za sebou zanechali
systém, který se bude posouvat kupředu. To je můj sen.
Když se nám rozhodnete pomoct
a pomůžete nám připravit 3 000 jídel, co vypadají a chutnají dobře…
ROBERT EGGER ZAKLADATEL
… a přitom studujete a chcete pracovat tady, dáme vám dobrou práci.
Když mi bylo 24,
byl jsem dobrovolníkem v DC Central Kitchen.
A pracoval jsem vedle bývalých vězňů,
bezdomovců,
kteří si tu našli domov.
Robert Egger začal vnímat, že jídlo je problém.
Doneseme jídlo do kuchyně,
jídlo, které je nedotčené, přebalíme
a dáme ho lidem, kteří ho ve Washingtonu potřebují.
Každý rok tu máme 5 000 dobrovolníků, co vyhrnou rukávy
a dají ze sebe něco komunitě.
Lidé jako José André, jeden z předních šéfkuchařů v Americe.
Je dneska tady?
Postav se, José.
Dveře se otevřely a vešel José. Tak jsme se začali bavit.
On takové zaučování nikdy neviděl.
A ten nápad učit lidi vařit,
to se mu zalíbilo.
Každá osoba by si měla vážit osoby vedle sebe.
Když se nerespektujeme, nemáme nic.
A tohle přesně DC Central Kitchen představuje!
Robert Egger mě naučil něco, co jsem pochopil až za několik let.
Naučil mě, že se charita zdá být
o vykoupení dárce,
ale charita by měla být o osvobození příjemce.
Dáváme toho příliš, abychom se cítili dobře.
Nedáváme toho dost,
abychom osvobodili lidi od jejich problému.
KRMÍME DUŠI MĚSTA
José byla divoká karta.
Nikdy Josého nečekal.
Přišel do světa kulinářství
a radikalizoval ho molekulární gastronomií
a dělal spoustu věcí, kterým se jiní šéfkuchaři nevěnovali.
Jedna z věcí, kterou dnes uděláme,
je, že nakrmíme lidi maximem chutí s minimem přísad.
Pořád něco měnil.
A každý si říkal, páni!
Nemyslím si, že je naším osudem mít jen tyhle skvělé restaurace,
s tímto báječným jídlem, ale zároveň vyřešit
problémy, které jsou součástí rovnice s jídlem.
José Andrés je jedním z nejvyhlášenějších amerických šéfkuchařů,
který vede síť restaurací.
Věčný optimista vede 27 restaurací
včetně 10 ve Washingtonu, D.C.
Ale v těchto dnech ho spíš najdete…
… u přírodních katastrof.
Měli bychom změnit způsob, jak lidem poskytnout pomoc.
Neřiďte se receptem.
UNIVERZITA GEORGE WASHINGTONA
když se jím řídíme,
ztrácíme naši kreativitu.
Vařím jen za pomoci slunce!
Můžeme krmit kohokoliv, kdekoliv a kdykoliv.
Co je váš cíl?
Mám cíl, stejně asi jako každý,
myslím, že bychom měli být slyšet
a měli bychom u toho být trochu blázniví.
Rád bych se stal součástí systému,
který ukončí hlad ve světě.
TIME PRYČ. ALE NIKDY NE SÁM.
Máte 30 restaurací a v D.C. máte ženu a skvělou rodinu.
Tak co vás pohání, abyste sedl do letadla a vydal se za katastrofami?
Stejně jako většina lidí se občas cítím provinile.
A to nejmenší, co můžu udělat je trochu toho vrátit zpátky.
Je to slavný kuchař, který má v USA spoustu restaurací.
Spousta lidí říká: „Páni, José je šéfkuchař,
ale zároveň pomáhá.“
Nevybírá si mezi jedním a druhým.
Ale přesto věci umí krásně zkombinovat.
Lidi potřebují vidět, že můžete udělat obojí,
a nemusíte si vybírat mezi integritou a výplatnicí.
To je to nejlepší, co jsem jedl.
To je skvělý. Děkuju. Gracias.
Zatím jsme nepřišli o jediného zákazníka.
BAHAMY, HURIKÁN DORAIN 2019
Chci jim v přístavu dát náš seznam.
Budeme potřebovat náklaďáky, benzín, generátory.
Takže plánujeme vařit paellu?
Jo nebo na distribučních místech něco takového.
Propan, pohonné hmoty, náklaďáky.
Potřebujeme led. Máme led?
Jedna z věcí, kterou jsme zúročili
po všech těch mnohaletých zkušenostech…
Topení, je to propan?
… se svým způsobem zhmotnila na Bahamách.
Jak jsou připravena letiště na přijímání zboží?
Už týden následujeme hurikán Dorian
a v Portoriku jsme měli připravený tým, kdyby udeřil.
JOSH PHELPS HUMANITÁRNÍ PRACOVNÍK, WCK
Těsně se mu vyhnul a nabírá na síle.
A pak jsme měli týmy na Floridě.
A když nabíral na síle a měnil směr,
všechny modely se začaly ubírat směrem k Bahamám.
TIM KILCOYNE HUMANITÁRNÍ PRACOVNÍK, WCK
Potřebujeme asi 600 kilo.
Jsme asi 100 kilometrů jižně
a připravujeme se tady v Nassau.
Bavíme se o přepravě a snažíme se přepravit věci
na lodích a letadly.
Nevíme, co bude možné, dokud se hurikán nepřežene.
JASON COLLIS HUMANITÁRNÍ PRACOVNÍK, WCK
Právě teď jsme na hraně. Tohle je ten vítr, který fouká tady.
Všechno tu vyskládáme.
Máme tam týmy a budeme všechno převážet
jakmile to bude možné.
Týmy s námi skvěle spolupracovaly.
Museli jsme je jen poslouchat.
Když jste nohama na zemi, můžete poslouchat.
Můžete se vžít do situace.
Můžete poslouchat vítr.
Můžete poslouchat vlny.
Můžete poslouchat lidi.
Můžete se připravit.
Jo.
Ale nikdo nemá kontrolu nad přírodou.
Chci, aby všichni pochopili…
Nejsme přímo u hurikánu!
Jsme od něj vzdálení 100 kilometrů.
Představte si, co se děje v Abacu!
To bude vůbec jeden z největších.
Tak se modleme, aby všichni přežili!
Pohybuje se vítr pořád ještě rychlostí 27 metrů za vteřinu?
Jo.
A my se musíme obrátit na ministra nebo kohokoliv,
abychom získali povolení k letu.
Musíme ale opatrně, protože nám řekli,
že máme povolení tam přijít dnes v 8 hodin.
-Jo. -A to je pozdě.
-V osm večer? -Jo, to nám řekli.
Jo, ale my nechceme jet v noci.
Já vím, ale to nám řekli.
Proč bychom se měli vystavit nebezpečí,
když každý říká, že je to nebezpečné.
Tenhle pilot nám řekne, kdy je bezpečné
odletět a kdy ne, ale potřebujeme povolení.
-Bereme s sebou sendviče? -Jo, vyzvednou nás autem.
Jste v pohodě s tím, že poletíte bez svolení vlády?
Ano, mají teď nejspíš sami moc práce.
A je snadnější žádat
o odpuštění.
Můžeme přenést nějaké dovnitř?
-Jo, pár jich dáme tady. -Tak jo.
Špatný?
Takže mám jít zpátky, hlásit a ty zůstaneš?
Přesně tak, já zůstanu,
ale musí se to odehrát rychle.
Jak rychle?
Pět minut.
Když se poprvé octnete na takovém místě,
musíte být ohromně vynalézaví.
Tohle je extrémní situace, protože jste na ostrově.
Je ve vašem hotelu něco použitelného?
-Ne, nic. -Nula?
Nula, nemáme elektřinu.
-Tak jo. -Generátor
se převrátil na bok.
Pokud seženeme generátor, tak můžeme fungovat.
-Tak jo. -Jdeme.
Slyšeli jsme, že spousta lidí potřebuje jídlo.
Máme tady sendviče a nějaké ovoce.
Takže to dovezeme lidem
a ujistíme se,
že najdeme místo pro naši kuchyň,
jinak tu bude spousta hladovějících.
-Jste všichni v pořádku? -Jo.
Můj syn je ve Freeportu, ještě se mi neozval.
Kriste.
Budeme krmit každý tábor na ostrově,
tak dlouho, jak jen bude třeba.
Kolik lidí tu máte?
-Víc jak 300. -Víc jak 300?
Jo.
Hned zpočátku je občas těžké připravit teplou stravu.
Ale někdy velmi pomůžou
rychlé sendviče,
ty rychle zasytí.
Teď uděláme takových 300 sendvičů
-a k tomu dáme ovoce. -Ano.
Další sem letí vrtulníkem.
Je to jídlo, do kterého se můžete hned zakousnout.
Když k tomu přidáte ovoce,
je to dobrá kombinace,
a lidi se tak rychle zasytí.
Je to jistota, že každý hladovějící dostane něco k jídlu.
Děkuji.
Tak zhodnocení kuchyně.
Jediná funkční kuchyně v Marsh Harbor byla ta v hotelu.
Ale byla úplně vytopená.
Tady byla restaurace,
z té samozřejmě nic nezbylo.
Ale kuchyně to přežila. Což je skvělé.
Tamhle je sporák s horkovzdušnou troubou, pokusíme se to rozjet.
S tím se aspoň dá pracovat.
Tak použijeme tu kuchyň tady, nebo tu hotelovou v Abacu?
To musíme rozhodnout co nejdřív.
Všechno teď musí přijít do Nassau.
Dokud tam nemáme kuchyň,
musíme připravit co nejvíc jídel v této kuchyni.
Elso, ty se v tom vyznáš líp než kdokoliv jiný.
Máš tu Karlu, mladou Jedi.
V téhle kuchyni připravíme 10 000 jídel, otázka je, jak je přepravíme?
Uvidíme, kolik jich připravíme a kolik se jich vejde do vrtulníku.
Raz, dva, tři.
Každá katastrofa je úplně jiná.
Zcela jiná.
Sledovali jste Živí mrtví?
Tak to je ono.
Je to opravdu strašidelné. Říkala jsem… Sam řekl: „Chceš jít ven sama?“
ELSA CORRIGANOVÁ DOBROVOLNICE, WCK
A já na to: „Vážně?“
Zúčastnila jsem se
s World Central Kitchen 11, možná 12 katastrof.
Víc jak polovina z toho byly požáry.
Citronová šťáva.
Sůl.
Pomáhala jsem v kuchyních, abych se mohla připravit spousta jídel.
Dělám to pro své duševní zdraví.
Vím, že pomáhám a nekoukám jen na zprávy
a nevidím ty všechny hrůzy. Takhle můžu přiložit ruku k dílu.
Zítra přijde bouře.
-To jste slyšeli, že? -Jo.
Většinu času ani nevidím ty lidi, jen vařím jídlo.
Tentokrát je to jiné.
Ty lidi vlastně ráda vídávám.
Pokud Bůh chce, abych žil,
budu žít.
-Tak hodně štěstí na dnešní noc. -Děkujeme.
Budeme se vás zítra snažit najít.
Nedovol nikomu, aby určil, jak dopadne tvůj dnešek.
Přišel hurikán Dorian, ten ale můj život neovlivní.
KENTON ROKER DOBROVOLNÍK, WCK
To je v mých rukou a to ovlivním já.
-Tady to je! -Musíte si označit roh.
Přišel jsem o podnikání,
ale koukám na to tak, že je to pro mě příležitost,
udělat pár změn.
Proč plakat na rozlitým mlíkem? Už je rozlité.
Hurikán se prohnal, udělal, co udělat měl.
Teď už se musíme jen snažit, abychom přežili.
Můžeme? Raz, dva, tři.
-Pozor na nohy! -Pomalu dolů.
Zprovoznit kuchyň v takové situaci
na opuštěném ostrově, na kterém musíte pečlivě nakládat se zdroji,
které na ostrově jsou, je vždycky náročné.
Nemáme plyn.
Je tam ještě pořád hodně vzduchu.
Takže to chceme vyčistit.
Ale netušil jsem, co že to budeme dělat se stoly.
-Připraven? Na tři. -Tři.
500 kilo rýže.
-Rýže? -Jo.
Tohle bude hlavní kuchyně a budeme to rozvážet odsud.
Byl tu Alejandro, šéfkuchař, a měl starost, jestli tu kuchyň…
ALEJANDRO TORRES HUMANITÁRNÍ ŠEFKUCHAŘ, WCK
… dokážeme vůbec pořádně vyčistit?
A já si myslím, že ji vyčistit dokážeme.
Ale zároveň potrvá několik dní
než začnou smrdět věci, co tu nejspíš umřely.
Jo, jasně.
To je strašná kuchyň.
A ty ji uklízíš?
-Hodně štěstí. -A tohle je…
Mnohem horší.
Tak co budeme dělat?
To je od začátku špatný manévr.
Fakt špatný.
Já bych z téhle kuchyně své rodině nevařil.
Tečka. Tohle prostě nemůžeme.
Musíme najít bezpečnější místo.
Nemůžeme vás přesunout všechny najednou. Ale budou připlouvat lodě.
ZOUFALSTVÍ NA BAHAMÁCH STOVKY LIDÍ UVÍZLI NA OSTROVĚ
Tady v přístavu v Marsh Harboru probíhá velká evakuace.
Stovky lidí pomalu opouštějí ostrov.
Podívejte se, kolik lidí tu čeká.
Všechny ženy a děti,
-běžte za touhle paní. -Máme nějaké jídlo,
ale nevím, jestli je rozumné ho rozdat.
-Nechci vytvářet zmatek, tak… -Dejte mi… pět svých mužů…
-Mám balón. -Jo?
Můžu to vyměnit za něco k jídlu?
Tohle máme. Máme trochu jídla.
Já vím, já to četla…
Nemusíte to měnit.
Nechte si ho. Dám vám sendvič.
Chci pití, mám hroznou žízeň.
Přestaň!
Chceš způsobit chaos?
Kolik let to mám ještě opakovat?
Teď sem přijde každý!
Já vím.
Tak mě neser.
Do fronty… pomozte mi je seřadit do lajny.
To je ono.
A budeme rozdávat jídlo, dokud nedojde.
-Můžu se omluvit? -Ne.
Neomlouvejte se mně, omluvte se jemu.
-Je to můj kamarád, jako bratr. -Není váš kamarád. Ne.
-Nechci to slyšet. Omluvte se mu. -Víte, proč jsem se naštval?
-Nechci to slyšet. -Jen jí to řekni.
-Věřte mi, žádná panika. -Ne!
-Řekni jí, co se stalo. -Nechci to slyšet.
Řekněte mu, co se stalo.
-Ne, nechci. -Víte, proč jsem se na něj
zlobil? Víte, co se pak stane?
Když rozdáváte jídlo, jak se vám zachce,
víte co se stane? Začnou se sbíhat lidi a vzniknou problémy.
-Nechci to slyšet. -Proto jsem byl naštvaný.
-Musíte mi to věřit, když vám to říkám. -Chápu.
Takže jste viděla moji odpověď,
-ale… -Jo.
Vím, proč to dělám. Už jsem v té situaci byl, madam.
-Já vím. -A teď s vámi i souhlasím.
-Jo. -Ale nechci se vymlouvat.
Ale stalo se to a chci se omluvit.
Když taková situace nastane, a lidi to vidí,
každý přijde. Na Haiti třeba… A někdy…
Ale když lidi vidí vaši reakci, řeknou si: „Není tam laskavost a láska.“
To jen ať víte. Ne, právě naopak.
-Tak jo. -Nashle.
Ale děkujeme, pane José.
Většina lidí říká: „Vy jste na všechny strašně tvrdý.“
Rád bych byl na všechny neustále milý.
„Skvělá práce.“
Ale nejde to.
Občas se to prostě podělá,
hlavně, když jsou lidi hladoví a žízniví.
A není to dobrá práce, protože nevytěžujeme maximum.
Takže co jiného bych vám měl říct?
„No, ale dá se to říct i hezky.“
Tak já to tedy řeknu hezky.
Nedáváme tomu to maximum, co bychom mohli.
Tak jo, co dál?
Když přijde něco dalšího, fajn.
Ale neděláme v těch situacích to maximum.
Tak jo, vytvořte řadu.
Jdeme na to.
Okay?
Čau, Same, jak je?
To mi řekni ty, co potřebujeme.
Máme lidi v Abacu, ale tam není elektřina,
tekoucí voda ani lednice.
Nemůžeme tam dopravit jídlo a nechat ho tam.
Počkal, tak moment, čeká tam.
Šéfkuchaři pracují v chaosu. Tím se v podstatě živí.
Nechci už žádnou zasranou paellu. Už mě ty zasraný paelly unavují, jasný?
Chci ty paelly takhle vysoký.
Někdo to musí chytit. Nemůžu to být vždycky já.
Už mě unavuje být ten zlej.
Vlastnit restauraci je jako pracovat v nepřetržitým chaosu,
protože i když máte připravený menu a všechno je, jak má být,
a jednotliví lidi jsou připraveni, vždycky se něco semele.
Nastane zmatek.
Naplňují krabice, naplňují krabice a naplňují krabice.
Číšník poplete stůl,
kuchař zapomene, že má někdo alergii.
Já vám ráno řekl, že to bereme!
Do prdele už!
A do určité míry kuchyň připravuje spoustu lidí
v restauračním byznysu na to, aby se adaptovali.
Většinou si v chaosu libují.
A tak i během katastrof,
místo a kontext se liší
i objem práce,
ale šéfkuchaři jsou na tyhle situace stavění.
Pro nás je to skvělá výzva.
Věřím, že máme dost zkušeností,
protože jsme cestovali po celém světě.
Musíme se připravit na nakládku.
Chceme nechat dovézt tuny jídla.
A chceme je udržet v chladu.
Vezměte si na to tohle.
Další dva budou k dispozici už zítra.
Vláda přivezla dva 12metrové kontejnery
záhy po bouři. Měly to být márnice.
Tohle je velká lednice.
Naštěstí jim stačila jen jedna.
A řekli nám: Můžete ji použít, ale nehýbat s ní.
-Dostaňme tolik, kolik zvládneme. -Jo.
Řekni mu, ať to doveze, Nemůžeme čekat.
Když jsme poprvé dorazili, zastavil Sam auto
uprostřed tohohle, pole plného harampádí.
A řekl: „Tak jsme tady.“
Já na to: „Kde jako?“
KYLE POUNDERS SPOLUPRACOVNÍK, WCK
A on na to: „To bude naše kuchyň.“
Tady je větrák,
ten budeme potřebovat k hubení much.
Tohle použijeme k organizaci kuchyně.
Zámky. Nové zámky a klíče.
To je dobré.
-Hej, Kyle. -No?
Vidíš na korbě náklaďáku ten mega hasák?
Bylo to bláznivý. Byli jsme tu jako kovbojové.
Něco mezi kovboji a piráty,
ten první měsíc, co jsme tu byli.
Co kdybychom to obrátili?
A pak jsme museli improvizovat.
Našli jsme velký stan, který byl zcela zničený,
ale dost látky šlo ještě použít.
Z toho se tak nějak postavilo všechno ostatní.
Raz, dva, tři!
Teplý jídlo!
Jste v ostrovní zemi
a máte nakrmit tolik lidí současně zasažených hurikánem,
kteří jsou rozesetí na jednotlivých ostrovech,
to vyžaduje použít všechno, co je k dispozici.
To znamená jakýkoliv stroj, který si umíte představit, snad kromě ponorky,
kterým rozvezete jídlo tam, kam je třeba.
Tady zřícený most odřízl od světa celý ostrov Little Abaco,
kde je asi 600 lidí.
Tak jsme obojživelným vozidlem přebrodili řeku v místě,
kde stával most, a postupně se dostali ke všem.
A vidět naše rozesmáté obličeje, a tohle šílené ohromné vozidlo,
jak k nim přijíždí po cestě, kam se nikdo jiný nedostal,
to byla teda pořádná morální vzpruha, obrat k lepšímu.
Objednali jste si pizzu?
Pizzu? Ano, pane!
Já tu jen rozvážím pizzu.
Jak jste to sem dostali?
Plave to!
-Co potřebujete? -Dobře.
Potřebujeme úplně všechno.
Nějakou dobu tady pobudeme a hledáme lidi, co nám pomůžou.
-Tak jo. A… -Hledáme lidi…
-Tady bydlíte? -Ne, bydlím v Nassau. Já…
Lidi skutečně chtějí pomoct svým sousedům,
ale taky jim to pomáhá zapomenout na bezprostřední krizi
a dává jim to pocit, že něčím přispívají. Takže je to vzájemná pomoc.
SHIRLEY DORSETTOVÁ DOBROVOLNICE, WCK
Ráda rozvážím jídlo.
Tak schválně, kde je mu konec.
Zdravím!
Po té bouři se všichni živili jen tím, co měli po ruce,
chipsy, nudlemi a podobně.
Mám i jablka.
Ale dovézt jim teplé jídlo je pro ně životabudič.
Jak se jmenujete?
-Devin. -Pojďte sem, Devine.
Pojďte si popovídat.
Takže teď…
Jsem tu sám, nemám tu rodinu.
Ani přítelkyni, ani nikoho.
Ale budu v pohodě.
A pořád jsi šťastný?
Já taky!
-Ztratila jsem všechno, ale žiju. -Žiju!
-Přesně. -Slečno, dostávám jídlo každý den.
-Jídlo zdarma. -A navíc pracuju.
Takže co mi chybí? Nemám složenky, co bych musel platit.
-Pravda. -Copak mám nějaké starosti?
Tak ahoj, Devine. Pojďte mě obejmout.
-Opatrujte se. -Díky za to jídlo!
Zdravím!
Po bouři jsem chtěla nějak pomoct,
protože jsme neodjeli.
Říkali všem, že se musí evakuovat.
Hodně lidí odešlo.
-Chcete jídlo? -A dali mi tehdy tácek
a já obsluhovala lidi ve vládním komplexu.
A chtěla jsem dělat víc.
A tak jsem se připojila k World Central Kitchen.
Takže tak.
Teplé jídlo! Teplé jídlo!
Když vidíte všechny ty muže a ženy, co s námi pracují,
anebo dobrovolníky, co se přidají…
A můžeme začít!
Máme kuře a zeleninové těstoviny.
-Doufám, že vám bude chutnat. -Jo.
… všichni se chtějí zapojit
a rozdat se.
-Děkuju. -Jste velkej chlap, tak chci velký objetí.
Já vím!
Dělám něco užitečného a pomáhám.
Tak je to dobrý pocit.
Umíme se vcítit…
-Jak je? -…a to se prostě pozná.
-Jak je, drahá? -Mám se dobře.
-Rád tě vidím. -Jste úžasní!
Stačí zelí nastrouhat?
Mělo by být nasekaný, no…
-Nasekaný je lepší? -Jo.
Tradiční je nasekaný, tak to uděláme tak.
Pastore, to je šéfkuchař José.
-Šéfkuchař José? -Jo.
Tak to je ten kuchař.
-Já myslel, že to jste vy. -On jen umývá nádobí.
Bahamy jsou silné!
Zvládli jsme to, protože každý muž a žena ve World Central Kitchen
se toho chopili.
Ahoj, Rodricku!
Dostal jsi dnes něco k jídlu?
Využili jsme tuhle příležitost.
Bereme na sebe zodpovědnost za zaopatření lidí,
na které se zapomnělo.
Jsme za to zodpovědní.
Je to naše zodpovědnost.
Tak jo, jdu.
-Do toho. -Ano!
Tak se pak honem vraťte.
Rozhodně bychom to radši měli hotové ještě před setměním,
ale zkrátka to musíme dodělat a těm lidem dovézt jídlo.
Tolika lidem, pro kolik je to jen možné.
Všechno teď funguje jak po másle.
-Dobrá práce. Moc ti to šlo. -Děkuju.
Máme jablka, vodu a sendviče.
-Až budete odjíždět… -Ne, to je dobrý.
Pokud to tu chceš nechat, necháme si to.
Jasně, jo.
Máte motorku nebo něco, co můžu vzít zpátky?
Já to nevnímám jako práci, ale jako poslání.
Ano.
Líbí se mi, jak se na lidi směješ. Jak moc tě mají rádi.
Jsi ztělesněním World Central Kitchen.
-Děkuju. -Děkuju.
Jsem v zemi Navahů.
V Arizoně.
Opravdu?
No, každých pět kilometrů
je ukazatel, co říká:
„Opouštíte Arizonu, vítejte v Novém Mexiku.“
A pak zase: „Vítejte v N…
Opouštíte Nové Mexiko, vítejte v Arizoně.“
A já si říkám: „Co to sakra je?“
OBLAST NAVAJO, GLOBÁLNÍ PANDEMIE BŘEZEN 2020
Čaute.
Omlouváme se za zpoždění.
Ty vzdálenosti jsou tu obrovské
a trochu jsme si zajeli.
Omlouváme se, ale už jsme na cestě.
Trochu jsme se ztratili.
Tady je nejvyšší počet nakažených koronavirem na osobu.
Proto se každý soustředí na navajskou oblast.
Tahle může jet.
Jménem World Central Kitchen se omlouvám.
Teď už to bude jen lepší.
DODAVATEL: WORLD CENTRAL KITCHEN – TRVANLIVÉ
WORLD CENTRAL KITCHEN ČERSTVÉ
Je nám na nic.
Přišli jsme o bratrance.
A o týden a půl později i mého strejdu.
DODRŽUJTE ODSTUP A IZOLUJTE SE
PARKY JSOU DOČASNĚ UZAVŘENY
Dostali virus a ten jim vzal život.
OLLIE ARVISO VEDOUCÍ PROJEKTU NAVAJO, WCK
Dává mi větší význam
každé ráno vstát a dál připravovat tyhle balíčky s jídlem
a léky.
Musíme ochránit naše nejstarší obyvatele,
protože oni jsou nositeli našeho kulturního odkazu, našeho dědictví.
CENTRÁLNÍ ÚDOLÍ, KALIFORNIE
Jmenuju se Carolina Sanchezová.
Do USA jsem dorazila, když mi bylo 14 let.
Pracuju na poli už 17 let.
Je nás osm.
Děkuji.
Spolupracujeme tady s tou farmářskou společností
v Kalifornii, co se snaží ochránit práva farmářů
a mají nějaké problémy s koronavirem.
Dodáváme skrze ně jídlo do spousty vesnic.
Sedni si a jez.
Vždycky myslím na své děti.
Můžu jim dopřát dobré jídlo.
To mě motivuje.
Říkají nám „důležití pracovníci.“
Pracujeme
opravdu tvrdě,
abychom jim naservírovali
jídlo na stůl.
Ale občas nám samotným
jídlo chybí.
Ta fronta vede až za roh.
Buenos días. Buenos días.
Děkujeme za trpělivost, dneska máme opravdu chutné jídlo.
Tady je zelenina a ovoce.
Děkuji.
Prosím, zařaďte se do fronty.
A držte odstup dva metry
-mezi sebou. -Máme za sebou těžké období.
-Jo. Tak děkujeme. -Jako teď.
A děkujeme, že rozdáváte jídlo.
-Chce se mi brečet. -Tak, to by bylo.
-Už nemáme sendviče. -Omlouvám se.
-Přežijeme. -Přežijeme.
Jo.
BUDEME V POHODĚ NYC
Myslím, že jsem tátu viděla opravdu vyšilovat až během koronavirové pandemie.
Držte si odstup, jo? Držte si odstup.
PRINCESS CRUISES JOKOHAMA, JAPONSKO
Byl na výletní lodi v Japonsku.
CHLAZENÉ HOVĚZÍ
Máme tam kuchyně a potřebujeme lidi.
-Jo. -Jo.
S jinou lodí byl v Kalifornii.
OAKLAND, KALIFORNIE
Jestli se z toho stane opravdová pandemie a během týdne
tady onemocní stovky tisíc lidí, tak už je teď pozdě.
-Řekni mu, ať jde do řiti! -Tak jo.
Měl veškeré informace,
protože tam byl osobně,
informace, které měl málokdo.
To bychom mohli velice rychle skončit bez jídla.
Viděli jsme to s koronavirem.
Distribuce byla kompletně zastavená.
A byla otázka, co se stane s restauracemi.
Co se stane se zaměstnanci,
jak zajistíme, aby byli v pohodě,
přestože nebudou pracovat.
Snažím se znovu otevřít své restaurace.
A pořád mám 800 zaměstnanců, kteří se nemohou vrátit do práce.
Pracujeme na 20 procent, jestli vůbec,
naší běžné kapacity.
Je jasné, že v tuto chvíli
je to pro nás skvělý způsob, jak být součástí řešení.
„Komunitní kuchyň“ znamená, že už nejsme restaurace.
Jsme v nouzové situaci.
Tenhle konkrétní catering
nás drží nad vodou, a to jsem sakra upřímný.
-Kolik jídel jste dnes uvařili? -3250 jídel.
Tři tisíce dvě stě padesát.
Zapojujeme všechny food trucky,
a znovu nabíráme restaurační personál. Takže je to takovej impuls.
RUSSELL BERMEL AKCE COVID-19, WCK
Já si říkala:
„Takže, kdo má dost velkou restauraci,
která zvládne hodně jídla…“
GRACE RAMIREZOVÁ AKCE COVID-19, WCK
„…a kdo se k tomu postaví čelem a bude pak distribuovat jídlo dál?“
Jsme jako jídelní hlídka.
Jsme takoví hrdinové.
Proto mi tak záleží na potřebách komunity,
protože nejen, že moje rodina
má ve Venezuele denně problém sehnat jídlo,
ale ani já jsem kdysi neměla peníze na to,
sehnat si pořádné jídlo.
Nemáte zač!
Milujeme vás!
Opatrujte se!
To je skvělý.
V takové operaci se opíráme o mapy.
Milujeme mapy.
Nevím, jestli pracují s mapami, protože si myslí, že to pomůže,
nebo proto, že ví, že je mám rád. Netuším.
Věřím tomu, že s nimi pracují, protože jsou nápomocné.
-Jsou nápomocné? -Jsou. Velmi.
Tady na téhle mapě jsou pobočky nemocnic.
Dovážka do nemocnic není nic nového.
Ale nakrmit všechen personál
všech státních nemocnic v New Yorku, to tu ještě nebylo.
Včera jsme dodali 93 447 jídel.
Zastavíme se v Bellevue
a pak jedeme do North Central Bronx.
A pak do Harlemu a Queensu.
Lidi sledují World Central Kitchen…
ZOMI FRANKCOMOVÁ HUMANITÁRNÍ PRACOVNICE, WCK
…a proto musíme jít národu příkladem.
Co by měla FEMA dělat? Co je opravdu efektivní?
José říká, že vytváříme model
pro vládu USA, aby se připojila a nakrmila své občany.
Tohle je v podstatě takový zkušební provoz. Jak nakrmit systém.
Vláda by měla dohlédnout na to, aby Amerika dostala jídlo
v nouzových situacích, například po hurikánu,
aby se neopakovala situace z Portorika.
Musíme zajistit, aby část peněz šla
na speciální stravu,
To s vámi souhlasím…
NANCY PELOSIOVÁ
…protože, jak říkáte, to je ta zdravotní stránka.
-Jo. -Čerstvá zelenina.
Bude to vypadat líp, když to bude trochu dál.
Trochu si posuň židli…
Trochu směrem sem.
Protože jsi blízko kameře.
Řekl bych…
-Nekřičet. -Hlavně nekřič.
-Hlavně v klidu. -Mikrofon je tady.
-Jo. -Jo.
Protože pak těm lidem budeš znít moc agresivně.
-To je důležitý. -Nezním agresivně, když mluvím.
Těší nás, že tu můžeme přivítat viceprezidenta Joea Bidena,
kandidáta demokratů, a Josého Andrése, světoznámého šéfkuchaře.
VOLBY 2020
Děkujeme, že jste se připojil, pane viceprezidente.
Děkuji za pozvání. Moc si toho cením.
Jak se daří, pane? Jsem šéfkuchař José Andrés.
-Já vím. Jak se daří? -Rád vás poznávám…
-Jste slavný! -… a rád slyším váš hlas.
Moje žena se s vámi setkala, když jste byl s Michele Obamovou…
-Mnohokrát. -…jak mluvila o Portoriku.
-Říkala, že konáte práci Boží. -Zatím se nám daří.
Ale máme před sebou spoustu práce.
Spoustu práce.
Ale pokud půjdeme ve vašich šlépějích, zvládneme to.
Půjdu ve vašich šlépějích.
Myslím, že jídlo budeme muset začít konečně brát vážně.
COVID-19 A ZAJIŠTĚNÍ POTRAVIN
Gracias.
K potravinám je třeba přistupovat jako k otázce národní bezpečnosti.
Bereme to jako test,
jakým způsobem budou restaurace v první linii zásobování.
Ty samé restaurace, které nakrmí vyvolené,
teď budou krmit všechny.
A přesto, že se neznáme,
tak pokud budeme umět v nouzové situace spojit síly,
budeme schopni nakrmit všechny, ať se děje cokoliv.
A můžeme tak postupovat v celé Americe.
A Kongres za to zaplatí.
A když to nezaplatí, budou vypadat jak blbci.
Pro World Central Kitchen byla pandemie opravdu momentem transformace.
Vypadá to, že včera obsloužili 45 000 lidí.
Všechny děti? Tak jo, díky. Pět!
Nejen v tom, jak navýšit objem práce,
ale také v pochopení, jak můžeme pomoct
nahlédnout do hlubších systémových problémů.
Máme víc než 1700 restaurací
po celé Americe, které nám pomáhají dovážet jídlo do všech koutů.
Máme tu humanitární krizi.
A bude to jen horší.
A pokud nedodáme jídlo, kam je třeba, tak nám to vybuchne pod rukama.
Jsme na Panenských ostrovech, v Portoriku.
Jsme v Kolumbii, Venezuele.
Jsme ve Španělsku, odkud pocházím.
HASIČI MADRID
-Adios. -Muchas gracias.
Nyní žijeme ve světě, kde se katastrofy dějí stále častěji.
Jak můžeme vidět, dnes je sopka hodně aktivní.
#KUCHARIZALAPALMA
Zvedá se tu pořádný vítr!
Máme hurikány páté kategorie každým rokem.
Bývaly jednou za deset let.
Po celý rok máme v Kalifornii požáry.
Bývaly to sezónní požáry, ale už nejsou.
Gracias.
Hasiči bojují každým dnem.
Pomáháme, co se dá.
Jsme pořád na nohách.
Tým dovezl 12 000 jídel…
Jsme tady, abychom založili distribuční místo.
#KUCHARIPROINDONESII
Vydali jsme tisíce teplých jídel.
#KUCHARIPROBAHAMY
Pořád krmíme 1200 lidí denně v Tijuaně.
Většina těch lidí za mnou ve stanech přišla z krytů.
Budeme tu, dokud nedojdou sendviče s hovězím.
Myslím, že je nedoceněným požehnáním se každý den probudit
a mít určité poslání.
Spousta lidí se ráno probudí a to poslání nemají.
Dodáme jim kouzlo.
Pořád pracujeme.
Pořád dodáváme jídlo, pořád děláme svoji práci.
Sněží tu, ale nadšení našeho týmu se nezmenšuje.
Někoho nakrmíme,
to může v těchto časech změnit celkové vaše nastavení.
I přesto, že máme pocit, že naše vláda moc neudělala,
musíme si nakonec pomoct sami.
Je mi ctí pomoci lidem
v jejich nejhorším období v životě.
Navštívíme vzdálené komunity…
#KUCHARIZAHAITI
…a naservírujeme jim skvělé a teplé jídlo.
Tak jo, jdeme.
V posledním roce
jsem se převážně věnoval
World Central Kitchen.
Takže odjíždíme dneska nebo zítra večer?
-Dneska večer. -Brzo ráno.
-Zítra v jednu ráno. -Brzo ráno. V jednu ráno.
Jsem v Houstonu.
Jsem s Natem.
-Hola, Lucia. -Sí! Ahoj.
Ahoj. Jak se máš?
Ptá se mě, kdy se vrátíme domů.
Brzo.
Musíme ještě nakrmit pár lidí a pak se táta může vrátit domů.
Ptá se, jestli jedeme do Číny.
Jedete tam a tam? Kam jedete?
Vybírá si to svou daň.
Nevím, jestli jsem tu pro své dcery byl tak moc, jak jsem měl.
Ani pro svou ženu jsem tam nebyl tak často, jak jsem měl být.
Není to jednoduchý.
Chcete nějaké jídlo?
Asi jo.
Máš tu sourozence?
-Jo. -Kolik?
Mám dva bratry.
Dva bratry? A další.
-Jsou… -Tak dobře.
Děkuju. A pro tátu.
Potřebuje jídlo? Ne.
Potřebuje, hodně.
Ale je teď jinde.
Tak jim dovezeme jídlo.
A ukážeš mi, kdo tady potřebuje jídlo?
Pojedu za tebou.
Víte, co mi řekl? „Znám lidi, co mají hlad.“
Dítě vás dovede na místo, kde je třeba pomoc.
To je k nezaplacení.
Tady. La señora.
Když se účastníte takových operací, můžete zastavit kdekoliv
a dát lidem jídlo přímo na ulici.
To je pro mě štěstí.
Tak jo, šéfe, jak řeknete.
Potřebujete talíř? Já to vařil. Je to dobrý.
Tak to sníš.
Dobře?
-Děkujeme. -Děkujeme.
-Gracias. -Gracias.
Když budete potřebovat, můžu překládat.
Mluvím jak anglicky, tak španělsky.
Tak, kam jdeme?
Do určité míry lidé oceňují, co pro ně děláme.
Ale nikdy nejsme schopni reagovat stejně na různé situace,
protože jsme na to moc pomalí.
Někdy nemáme ty nejlepší okolnosti,
abychom nakrmili úplně všechny,
ale snažíme se jim dovézt jídlo, ať se děje, co se děje.
Ale věřím, že budeme muset přidat do kroku.
Když se lidi ptají:
„Na co potřebujeme vládu?“ Tak přesně na tohle.
Každým dnem je to lepší.
Už začínám být protivný. Nebudu vám lhát.
Stárnu.
Ale myslím, že tu protivnost nějak ovládám.
Ale nemám pro ni omluvu…
Přeji si jen, aby všechno bylo dokonalé.
Ale jo, asi se musím víc ovládat.
To je dobře, že chceš nakrmit kočku.
Nakrmíme kočku.
Angeli, jsi zlatíčko.
Jí maso?
Díky, chlapče.
-Není zač. -Seš hodnej kluk.
-Neměň se. -Ne, nezměním.
Ale na první a druhý ulici je ještě víc lidí.
Jo, dodáme jídlo všem.
Musím se vrátit domů. Byl jsem pryč už příliš dlouho…
Moje žena a já máme prvního 25leté výročí svatby.
A to bude velký.
A potřebuju být vedle své ženy.
Tolik výprav, že už to začíná být šílené,
a ani můj mozek už to nepobírá.
Co se stalo?
Sakra! Dochází mi baterka a benzín.
Zapomněl jsem, že nám dochází…
Už poslední čtyři hodiny.
KUCHAŘI BEZ HRANIC
Překlad titulků: Jana Markova