Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VEIEN ER STENGT
WILMINGTON, NORD-CAROLINA 2018
Det er mottak.
Dette er nabolag,
dette er førstehjelpere.
Det er nasjonalgardeenheter. Og de må få mat.
Vi har en plan.
Vi gjør mer enn å mate folk, vi skaper systemer.
Det er veldig annerledes...
Hva heter du?
José.
José hva?
-José. -José!
Seriøst, hva er etternavnet ditt?
Andrés.
"Mat mennesker, skaper systemer." Du sa det, ikke sant?
Ja.
Jeg liker den replikken.
Skaper vi ikke systemer, tar vi ikke vare på folk.
Hva er tittelen din hos...
Jeg har ingen tittel.
Den største utfordringen er hvor spredt alt er.
Røde kors er fortsatt offline.
De kan ikke levere, de kan ikke gjøre noe.
Selv om vi ikke får mer, og er avskåret,
klarer vi 150 000 måltider.
Kult.
Pass på at det er 40 i hver.
Veldig viktig. Vi vil ikke at noen ikke skal få mat.
KONTOR
Hei!
-Hvor mange mottak er det? Tre? -Tre mottak.
Sir, vi har tallene.
1, 2, og 3.
Det er høy vannstand. Se.
Det er den eneste måten å levere mat på.
Vi har rundt 1 000 måltider.
Jeg er så glad for at vi har denne bilen.
Vær forsiktig.
Forsiktig!
-Det går bra. -Gjør dere klare, ok?
Det går bra.
Tar du det med ro?
Ja.
Forsiktig, ok?
-Forsiktig. -Ja.
Hvis det ikke går, er det best vi hopper.
Ja.
Jeg tror den er sterk, men la oss være smarte.
La oss være smarte.
Kan alle svømme?
-Ja. -Det er ok.
Jeg også.
Vi har mat her.
Håper vi kan gi folk mat, men jeg håper vi holder oss trygge.
Hva gjør vi...
Hva gjør vi med maten?
Ikke så mye nå.
Prøver vi?
Ikke akkurat nå.
Ok.
Av riggen!
Jeg elsker ordet "kokk" for ordet "kokk" på spansk
er "cocinero".
Det er veldig romantisk for meg.
JOSÉ ANDRÉS GRUNNLEGGER, WCK
En cocinero er en person som er der ved komfyren, med ilden.
Av og til brenner man seg,
kjenner og sanser ilden.
Man legger alt i en kjele,
tilsetter vann og ingrediensene,
og etter kjærlighet, tid og varme,
til slutt,
kommer man frem til en rett.
Havabbor,
portugisisk, mosambikisk, spansk, katalansk,
engelsk, amerikansk stuing!
-Hei! -Denne veien, Jason.
Sånn lager sjømennene i Katalonia mat midt på havet.
Å være kokk
er ordet jeg liker å bruke. Å være chef er...
Det er mange på teamet mitt som er bedre til å være chef
og styre et kjøkken enn meg.
Det er ånden til World Central Kitchen,
kjelen som vil fylle verden.
Jeg klarer å se muligheter der andre ser kaos.
Jeg er flink til å finne de store problemene,
forstå de store problemene. De har faktisk enkle løsninger.
Hvis du tenker på det, liker alle en tallerken mat.
Det minste vi kan gjøre er å lage mat til hverandre.
Og derfor er det å være kokk den største æren jeg kan gi meg selv.
Jeg lager mat og mater.
Vakkert.
Se på dette. Brunt.
Osten er lett smeltet.
Her har vi en rask tapa, enkel, fantastisk, unik.
Jeg ankom Washington D.C., 1993.
Jeg var 23, 24.
Jeg klarte å starte en av de mest populære
spanske tapasrestaurantene i Amerika.
Men mange utfordret meg på
om jeg var den rette chefen til stedet.
Det var jeg sannsynligvis ikke.
Jeg var 23.
Når man tenker på et tapassted.
JOSÉS KONE
På den alderen, tror man at man vet alt.
Jeg var litt, "virkelig?"
Han var ung, men hadde jobbet for Eli Bulli
på en eksklusiv restaurant i Spania.
En av de som har påvirket ham mest er Ferran.
FERRAN ADRIÀ SJEFKOKK, EL BULLI
Ferran laget ikke bare mat med det som hadde bitt gjort før,
han utviklet nye teknikker.
Jeg var med på øyeblikket da noe fantastisk ble skapt.
Et nytt univers ble skapt.
Min skjebne var ikke å eie en restaurant,
det var en utvikling av den jeg var.
Men uansett hadde jeg innstillingen og lidenskapen.
Mange i Washington-etablissementet
så ham som en nybegynner.
"Hvem er denne spanske fyren?"
Han var stor og ambisiøs
og han var ganske kjepphøy.
JOSÉ ANDRÉS MED RICHARD WOLFFE
Så vi skrev en bok om tapas.
TAPAS SMAK AV SPANIA I AMERIKA
Men det var ingen spansk kokk som representerte Spania.
FORFATTER OG JOURNALIST
Han kunne være herr Spania med disse bøkene.
Hva er tapas? Hva snakker vi om her?
-Vel... -Forretter, er det det?
Tapas er små retter fra Spania.
Der, ja.
Målet hans var å vise frem spansk mat.
Men det er bare en liten bit av puslespillet.
I tillegg til maten kom José med en viss holdning.
Tapasopplevelsen er litt som Josés sjel.
Han liker å dele alt.
Han deler mat, men så deler han opplevelser.
Det er ånden til samfunnet.
Se for deg en eksplosjon i munnen din!
-Ja! Det blir en eksplosjon... -Se på...
-...i munnen min nå. -Gå, gå.
Du er nok enig med meg i at jeg ikke liker entusiasme.
-Chef José Andrés... -Ideen om kokker som kjendiser,
var et nytt konsept.
Og José red på bølgen
og størrelsen på...
TIDLIGERE MATSKRIBENT WASHINGTON POST
...egoet til noen av disse kjendiskokkene.
Jeg er José Andrés og dette er made in Spain.
Og så ble han som en merkevare.
SARDINER I OLJE
Han har et eget selskap nå.
Se på dette, folkens!
Det var et drastisk skifte.
Vi dro også til bondens marked på Dupont Circle.
INÉS ANDRÉS JOSÉS DATTER
Og jeg husker én søndag,
på bondens marked, stoppet folk ham plutselig,
og sa: "José Andrés! Kan vi få et bilde?"
Og jeg ble ganske sint. Han var min.
"Hvorfor vil alle plutselig ta bilde med ham?"
-Inés, skal du ha paellaen? -Jeg skal ha alt sammen.
Alt sammen? Du lar det vel være igjen noe?
Vi hadde en samtale og vi sa:
"Å være på TV gjør deg ikke lykkelig."
Jeg blir angrepet fra alle sider.
Men hvis han har noe å si,
bruker han berømtheten sin.
Jeg tror at i yrket mitt, har vi ikke...
nok påvirkningskraft
på hvordan vi mater menneskeheten.
HAITI, JORDSKJELV 2010
Alle har alltid et øyeblikk
i livet, på et vis, når man får en telefonsamtale.
Og man vet aldri når samtalen kommer,
eller fra hvem eller hvor.
Men en dag får jeg en samtale.
Jordskjelvet treffer Haiti.
Jeg var på Caymanøyene på ferie,
og følte meg maktesløs fordi jeg var både nært og langt unna.
Vi så bildene av ødeleggelsene og sa: "Vi drar."
Jeg tenkte ikke at jeg skulle hjelpe.
Jeg skulle dra for å lære.
Vi trenger hjelp.
Ingen mat, ikke noe vann. Ingenting.
Byen var fortsatt veldig mørk om natten,
ingen var ute og mange var i flyktningleirer.
Vi er utenfor Port-au-Prince i dette mottaket.
Rundt 250 mennesker.
Jeg begynte å lage bønnestuing.
Flere av kvinnene i leiren hjalp meg
med å skrelle poteter og løk.
Jeg ser en gruppe med de samme kvinnene som hjelper meg.
De smilte på et vis.
Og de så på meg, sendte meg liksom en melding som...
at de satte pris på jobben jeg gjorde,
laget måltider til dem hver dag,
at de bønnene vi tilberedte hver dag ikke er sånn de spiser bønner.
Til min overraskelse, tenkte jeg:
"Jeg lager de beste bønnene i verden.
"Jeg er José Andrés.
"Jeg hadde et TV-program i Spania, restauranter i Amerika."
Men jeg lyttet til de kvinnene.
Og med hjelp av... en slags morter og stamper,
laget vi en bønnepuré som var fløyelsmyk,
som de likte den.
Til tross for et såret ego,
innså han at man må respektere folk.
Mat handler om tilhørighet. Om å tilberede mat på sin måte,
og ikke sånn en hvit redningsmann mener den bør tilberedes.
Og jeg tror det formet World Central Kitchen
i fremtidige operasjoner.
På et vis, viste de meg veien
til hva World Central Kitchen burde gjort.
Til denne dag, når vi drar til steder langt borte,
sørger vi for at vi mater de lokale med mat de elsker.
Jeg ville skape en organisasjon
som kunne respondere på hendelser
som forstyrrer folks liv.
Og være der og komme med mat og vann.
Jeg skal prøve i to, tre år
å bevise at vi tilbyr noe som er nødvendig.
Vi har et enkelt oppdrag,
å sikre at mat er en faktor for endring.
Vi er tomme for mat. Vi går tomme for mat og vann.
-Det vil gå bra. -Jeg hater å si det, Puerto Rico,
men dere ødelegger budsjettet vårt.
Folk tigger, er redde, de trenger...
9500 CONTAINERE FAST SAN JUAN-HAVNEN
...viktige forsyninger, og de bare ligger her.
PUERTO RICO, ORKANEN MARIA 2017
VI TRENGER VANN OG MAT!
Puerto Rico endret alt.
Og han sa "jeg drar bort en uke."
Han tok en ryggsekk og...
Jeg vet ikke engang hvordan de kom frem.
Det var det første flyet som landet i Puerto Rico etter Maria.
Nate Mook, min skytshelgen...
PUERTO RICO VI VIL MATE DERE!
Jeg tror jeg ringte ham tre timer før jeg tok flyet
og sa: "Jeg drar." Tre time senere, var han ved siden av meg.
Vi ankom rundt tre dager etter at orkanen traff,
uten å vite hva som ventet oss.
José og jeg pakket klær for tre dager.
Trodde vi skulle være der i noen dager,
og kanskje hjelpe litt til.
Men...
...det vi fant da vi landet var katastrofalt.
Hele øya var berørt.
Og ikke bare i et par dager, men for måned etter måned.
Så ble logistikken utfordringen.
På et sted som Puerto Rico, bare det å skaffe ressurser...
KRISEHÅNDTERING, RØDE KORS
...til et sted det er vanskelig å nå.
De fleste som drar til Puerto Rico forstår San Juan.
De har nok ikke vært på den andre siden av øya.
De har ikke vært i de landlige områdene.
Det er et vanskelig terreng. Vanskelig å komme seg rundt.
Enda vanskeligere i en orkan.
Vi kom oss til konferansesenteret.
Vi fant de rette menneskene, fant kontakter.
Ble kalt inn til et møte som endte opp med å handle om drivstoff.
Alle var redde fordi det ikke var tilgang
til drivstoff på øya.
Vi sa: "Det er viktig,
"men hva med mat?"
Mat ble en bisetning.
Det ble fraktet inn MRE. Måltider klare til å spises.
De kunne ligge i hyller, tunge, innpakkede greier
som vi ga til militæret vårt når de er i konflikt.
De er dessverre standard i mange nødstilfeller.
De er knapt spiselige.
Skjeen, gutt!
Jeg ringte kona mi onsdag kveld og sa:
"Jeg tror ikke jeg komme hjem."
For Frelsesarmeen ber meg om mat.
Røde kors har ikke noe kjøkken.
Og jeg spurt dem, jeg spurte alle.
"Hvem planlegger dere å gi mat?"
"Vi jobber med en plan."
Dere vet dere har...
"Dere vet dere har over to millioner som er sultne nå."
Mat er veldig enkelt fordi oppdraget er åpenbart.
Folk er sultne, man lager mat til dem.
Det trengs ikke mer. Det er ikke mer planlegging.
Vi gjorde det kokker gjør. Vi begynte et sted.
Vi møtte opp hos lokale matdistributører
og begynte å kjøpe maten deres.
Vi begynte smått, be bedt om 100 måltider her, 30 der.
Begynte å bygge et team.
Vi skalerer opp. Lager sandwicher. Vi lager paella.
Skaffet enda et kjøkken og laget alle slags puertoricanske retter.
Det er sånn vi skal lage mat til rundt
en halv million mennesker hver dag.
Vi skal åpne flere kjøkken. Mayagüez, Aguadilla.
Vi skal åpne et i Manatí.
Vi åpner et i Ponce i morgen.
Han kjenner folk, han kjenner kokker i Puerto Rico
og han måtte koble dem sammen, og de kjenner folk.
I en krise, tilkaller man eksperter.
Der det er en medisinsk krise, tilkaller man leger.
Og ingen tilkalte kokkene i verden
når det var mennesker som var sultne.
De lager god ris til krabben.
Dette er blant favorittstedene mine.
Hvis du må mate 10 000 mennesker og alt er ødelagt,
og du ikke vet hvordan
fordi du ikke har ingredienser eller et kjøkken,
men i nærheten er det kanskje en kvinne som lager tamales.
Er det ikke smart å dra til vedkommende og si:
"Kan du lage 10 000 tamales til meg?"
I prosessen hjelper man den lokale økonomien
ved å styrke en lokal forretning.
Etter orkanen Maria skulle vi forlate Puerto Rico.
Vi var bekymret for situasjonen
og ting som foregikk der. Vi måtte stenge forretningen.
Det var som et U-land, som jeg...
MEDEIERE YUMMY DUMPLINGS FOOD TRUCK
Det man ser på TV, var det vi så.
Vi var en del av det, og vi var redde,
vi var desperate.
Vi ville bare reise bort.
Så dukket José Andrés opp og begynte å skrive på en vegg,
som om den var papir, alt vi skulle gjøre.
-Han snakket om... -Hele planen.
...å lage 10 000-100 000 måltider
til puertoricanere, og vi tenkte at han måtte være gal.
Måten World Central Kitchen startet var,
ta seg av problemet først,
så finne ut hvordan vi betaler for det.
Vi skapte systemer for løsninger,
brukte flere hundre tusen hver dag...
og vi hadde ikke en dollar i banken.
Jeg kom hit med 10 000 dollar i lommen, kredittkort,
jeg åpnet en konto et par steder...
José satte ting på sitt eget kredittkort.
Han hadde ikke pengene til å finansiere operasjonen.
Vi snakker om 10 000 måltider per dag,
men ikke 100 000 måltider per dag. Man brenner penger.
Jeg hjalp til med importen.
En dag brukte jeg 70 000 dollar på frukt.
Og jeg måtte tre tilbake og tenke:
"Brukte jeg akkurat en hel lønn på frukt?"
Vi har samlet inn penger.
Fra venner og familie.
PÅ TELEFON MED AMERIKANSKE DØDE KORS
Men én million måltider er ekte. Pengene vi bruker er ekte.
Og jeg ville spørre direktøren din og deg om dere,
som den storebroren dere er i katastrofer,
om Røde kors kan hjelpe økonomisk
på en eller annen måte for...
For jobben vi har gjort på vegne av amerikanerne.
-Så... -Jeg sjekket...
det økonomiske før jeg ringte,
fordi jeg ville være sikker på at jeg visste hva som var tilgjengelig.
Men for å være ærlig med deg,
samler vi ikke inn mye penger.
De var ganske tydelige på at de ikke kunne hjelpe meg
fordi Puerto Rico ikke skaffet dem penger.
Selv om de er en stor organisasjon, kunne de ikke hjelpe oss.
Fordi vi er så beskyttende overfor menneskene
påvirket av katastrofer at vi bygger noen vegger rundt det
fordi så mange ønsker å være med,
uten å ha gode intensjoner.
Jeg måtte virke sterk foran folkene mine.
Men samtidig, på innsiden, var jeg svak og redd.
Og lurte på hvordan vi skulle...
Hvordan skal vi fikse det?
Det er alltid spenning når man har en gruppe mennesker
som jobber intenst for å servere mennesker.
Og alle vet at det kanskje ikke er raskt nok eller bra nok.
Vi vet at det kan være bedre.
Jeg tror det var det José prøvde å gjøre...
Fortsatt prøver å gjøre.
Han peker fortsatt på problemer når han ser dem,
ikke fordi han vil klandre noen, men fordi han vil gi oppmerksomhet.
til mulighetene.
Jeg har bare ikke mer penger.
FEMA skal gi oss penger, men de er så treige.
Jeg har bedt om kreditt, men jeg får nesten
kreditt på én million dollar som jeg ikke engang har.
Han var utslitt psykisk og fysisk.
Jeg husker at han brøt sammen
og han bare... Han klarte ikke samle seg.
Det var hjerteskjærende å se fordi han gjorde så mye
og følte likevel at han ikke strakk til.
Vi sa at han burde ta seg an pause.
"Du må sove. Du må treffe familien din."
Han trengte iallfall en hviledag.
Og jeg tror han kun kom tilbake...
CARLOTA ANDRÉS JOSÉS DATTER
...fordi han dro til legen.
Han kom tilbake dehydrert og tappet for energi,
som er ulikt ham.
Og man kunne se det i øynene hans
at han var til stede fysisk, men ikke mentalt.
Og moren min ba ham om å ikke dra tilbake umiddelbart.
Å bare vente litt lenger, restituere, som han alltid glemmer.
Jeg bekymrer meg alltid når han drar...
LUCIA ANDRÉS JOSÉS DATTER
...fordi man aldri vet. Jeg kjenner ham,
og man vet aldri hva slags galskap han finner på.
Broen, broen, broen.
-Jøss! -Vent litt.
Jeg går ned og opp.
Hvis jeg ikke kommer tilbake, etterlat meg.
Jeg forteller ham alltid:
"Hvorfor gjorde du deg selv til helt,
"til en som må hjelpe alle?"
Fire tusen ris...
Jeg husker at da han var der,
kunne det går dager mellom hver gang vi snakket med ham,
enten på grunn av dekningen
eller fordi han var travel. Og så så vi ham på nyhetene.
Eller vi så at han tvitret og tenkte: "Ok, han klarer seg."
Vi skaffet oss faktisk Twitter fordi vi måtte følge med på ham.
Herr president, jeg tror vi vil mate øya.
Vi må bare passe på at vi legger bort sperrebåndene.
Problemet med å se presidenten kaste inn håndkleet
er ikke håndklærne eller... Det var en hyggelig ting å gjøre.
Problemet er at det er det nødhjelp har blitt.
La meg gi deg... La meg gi deg noen bein.
Det er ikke nødhjelp.
Menneskene som ikke kan flytte fra hjemmene sine,
vi må bringe den til dem.
Wow.
Så dere har fraktet mat hit i fem uker?
Ja.
Ja, fra første dag til hele lokalsamfunnet.
-Gratulerer med dagen. -Takk.
19 år gammel, en veteran.
Vi har tusenvis av navn som dem.
De kjenner dem. De leverer personlig.
Når de sier de leverte 1000 måltider per dag,
kastet de ikke 1000 måltider per dag.
De tok på dørene
til tusen måltider per dag.
Det er nødhjelp.
José er en pragmatisk fyr.
Han har store drømmer og ambisjoner,
men de er basert på hva som er mulig.
De virker alltid som galskap.
De virker rimelige.
Hele greia var galskap, men vi trodde at vi kunne klare det,
og bestemte oss for å bli med.
Husverten min sa: "José Andrés kommer til Puerto Rico
"og han vil bygge noe for å gi mat til folket."
EIER, PEKO PEKO FOOD TRUCK
Og jeg tenkte: "Ja!"
Begynner en ny dag.
Vi skal lage mat til så mange vi klarer.
Jeg fortalte alle matbilvennene mine
at når noe virkelig ille skjer på Puero Rico,
er vi en hær av kjøkken.
Det er et stort øyeblikk!
Den første matbilen kommer!
Den andre matbilen kommer!
Den tredje matbilen er allerede tilbake!
I dag fikk vi sannsynligvis ut 3 000 måltider bare med matbiler.
Folk undervurderer José.
Han avsluttet utdanningen da han var 14.
Folk ser på ham og sier: "Han er en stor spansk fyr,
"så underholdende og jeg elsker maten hans."
De undervurderer ham.
De undervurderer hvor store løsningene han leter etter er...
Vi leverer i morgen!
...evnen til å finne mennesker som får ting gjort.
Han får det til å fungere. Han vil mate folk.
I dag skal vi kokke ræva av oss.
Vi skal rocke!
Vi laget mat til tusenvis av mennesker.
Vi skapte noe for historiebøkene.
-Hjalp det? -Det var 150, selvfølgelig!
-Hjalp det? -Alt ble ferdig.
Ryktet om at vi laget måltider begynte å gå.
Og plutselig dukket frelsesarmeen opp
og ba om mat de kunne ta med til sykehjem, sykehus.
De ringte oss og sa: "Vi har ikke noe å mate pasientene våre med."
Det var et mektig øyeblikk fordi du innså at
selv om vi ikke hadde noen erfaring
med å drive en nødhjelpoperasjon på det tidspunktet,
er det også bare så enkelt.
FEMA sa
at jeg gjorde dette for penger?
Ja.
Det er utrolig.
I begynnelsen, prøvde jeg veldig hardt.
Jeg skjønner at organisasjonen min ikke var kjent.
Og så ga FEMA penger til World Central Kitchen
for å gjøre det vi gjorde.
Men så stod det i de loka avisene...
"MOTSTRIDENDE MILLIONKONTRAKTER"
...at José Andrés dro til Puerto Rico for å bli rik.
Jeg har hørt stygge ting om deg.
At du er en svindler...
En tyv...
At du kom for å tjene penger...
At denne operasjonen gjør deg til millionær.
Jeg er styreleder i World Central Kitchen.
Og jeg har aldri
krevd penger fra andre organisasjoner.
Spørsmålet er tydelig.
Hvor mye av pengene fra denne avtalen
havner i lommeboka di?
Null.
Til din lommebok?
José var frustrert av byråkratiet.
3000 mennesker døde i Puerto Rico, ikke på grunn av orkanen,
men på grunn av etterspillet.
Han var i vantro. Og det var selvfølgelig fordi han...
José kom ikke fra den verdenen.
José kommer ikke fra offentlige anskaffelsers verden,
José kommer ikke fra byråkratiet.
Han kommer fra privat sektor, han er en gründer.
Og når man er gründer
gjør man det man må for å få ting gjort.
Og det var modellen som ble skapt i dette øyeblikket.
Når jeg tar en drink etter arbeidsdagen på hotellet,
betaler jeg for den.
Når jeg røyker sigar på slutten av kvelden,
betaler jeg for den.
Jeg føler meg mektig og maktesløs samtidig.
Du vet du kan gjøre mer, men du klarer ikke,
når du har sultne amerikanere som legger seg uten noe å spise.
Folk spør meg,
"Hvordan kom du dit du er i dag?"
Og svaret mitt noen ganger er:
"Jeg er den jeg er takket være foreldrene mine."
Moren og faren min var sykepleiere.
Og de jobbet på samme sykehus.
Jeg tilbrakte mye tid på det sykehuset,
i gangene eller på akuttrommene.
Jeg så...
sykepleiere og leger som gjorde alt de klarte.
Jeg så dem lese en bok for et barn som ikke hadde familien sin med seg
eller ta med seg en gammel kvinne på gåtur
fordi ingen andre gjorde det, og hun trengte å bevege seg.
Små empatiske gester.
Jeg så moren og faren min gjøre det.
Jeg så at faren min matet alle på fridagene sine. Han elsket å lage mat.
Faren min lærte meg alltid at hvis flere kommer i siste øyeblikk,
legger du bare litt mer ris, så får alle nok mat.
Jeg hadde et komplisert forhold til moren min.
Hun var en fascinerende person, en kjærlig person.
Hun ga av seg selv til alle.
Men så...
Hun hadde sine intense øyeblikk.
Og det var komplisert for meg å være den eldre broren
fordi jeg følte jeg måtte beskytte de yngre brødrene mine.
Men det som var komplisert
var at det kanskje var derfor jeg alltid fant måter
å være borte fra hjemmet på.
La meg studere og bo i Barcelona selv om jeg var 15, 16.
La meg bli for å jobbe, så jeg kan tjene penger.
Men moren min var en kjærlig kvinne og jeg savner henne.
Men hun var veldig bestemt, og hun aksepterte aldri et "nei".
Det er noe jeg sannsynligvis lærte fra henne og er i DNA-et mitt.
Og faren min var en snill fyr som elsket å lage mat til alle.
Og jeg har en følelse av at jeg har en egenskap fra ham også.
Jeg vil fokusere på de gode egenskapene
moren og faren min ga meg.
-Hvor skal du? -Ok, vi sees.
-Jeg drar. Jeg vil ikke høre det. -Hvorfor ikke?
-Vil ikke vite det. -Jeg skal ikke si noe ille.
Jeg vet det. Bryr meg ikke.
-Men skal du fortsatt være hjemme? -Ja.
-Fint. -De vil høre om deg.
-De har nok på meg. -Ses.
Ha det.
Før noen av vennene mine møter faren min,
sier jeg ofte unnskyld på forhånd,
for hvem vet hva han skal gjøre?
Han er uforutsigbar.
Du fikser appelsinene! Du er i...
Man vet at han ikke vil være stille.
Det sier seg selv.
Sett den ned der.
Vi skulle ønske han kunne være
en typisk pappa.
Men han er ikke det.
Og det har tatt en stund å bli vant til det.
Han er ikke flau over den han er.
Her lager vi mat hjemme,
for nå vi lager mat sammen, vokser vi sammen.
-Akkurat. -Boom.
Boom.
Familien er alt for meg.
Gå bort dit.
Før jeg vet ordet av det,
blir døtrene mine ferdige på skolen neste år.
Dette er sånn datteren til en kokk som går på universitetet skjærer.
-Jeg har aldri... -Se på...
-Gikk ikke på kokkeskole. -Dette er...
En fin måte å stelle negler på.
-Hun gikk ikke på kokkeskole. -Ok.
Jeg har vært en dårlig lærer, hun har ikke lært noe.
Men jeg kan si at dette er min kniv.
Jeg husker fortsatt de mange luktene
som kom fra min mors kjøkken.
All koreografien i matlagingen...
har hatt stor påvirkning på hvordan jeg ser på mat.
Har du svart pepper, bruk det.
Har du ikke svart pepper, bruker du ikke det.
Jeg vil ikke romantisere det. Faren og moren min jobbet og...
Vet du hva vi gjør?
...av og til var det rask matlaging for å gjøre familien mett.
Men det blir laget med kjærlighet.
Far, hva gleder du deg til de kommende dagene?
Vet du hva jeg gleder meg over?
At du er datteren min.
-Carlota. -Jepp.
Jeg husker at jeg og kona mi
fikk vår første datter, Carlota.
Jeg tror det var en av de første gangene jeg innså at
jeg knapt hadde lært hvordan jeg skulle være en voksen,
jeg knapt hadde lært hvordan jeg skulle være ektemann,
og nå må jeg lære å være en far.
Å, ja.
Men hvis jeg ikke hadde min vakre kones stemme som guide,
ville jeg nok ikke hevdet at jeg hadde lyktes som far.
De vanskeligste tidene for meg var da José var borte,
og når han kom tilbake måtte han tilpasse seg familiens rutiner.
Og barna kunne krangle, og han bare:
"Kan vi få litt fred og ro?" Og jeg sa: "Velkommen til livet."
Moren min holder oss sammen.
Hun holder faren min samlet. For han er overalt.
Kona mi giftet seg med meg på grunn av matlagingen.
Fortell moren deres.
Men han giftet seg med meg på grunn av oppskriftene.
Noe moren min alltid sier
når noen spør hvem som lager mat hjemme,
er at faren min lager mat,
men moren min mater familien.
Alt jeg kan om matlaging, skylder jeg moren min.
Når folk spør meg om jeg kun har tre jenter.
Sier jeg at jeg har tre jenter og en gutt.
Jeg er en gretten gutt av og til.
Kona mi holder meg i sjakk.
JEG TROR JEG ER FORELSKET!
Hun kan se på meg, noen ganger med et smil,
noen ganger alvorlig, og si: "Hvem tror du at du er?"
Og hun roer meg ned umiddelbart.
Men det beste er at vi ler sammen
som jeg synes er veldig viktig.
Det holder meg frisk.
Vi sier at José gjør det han gjør...
for jeg gjør det jeg gjør. Han kommer tilbake og finner
en trygg havn.
Trygg havn, men det er et ekte sted.
Vi må tilpasse oss.
Og tolker du oppskriften feil,
-endrer du navnet på oppskriften. -Boom!
Jeg er ganske sikker på at moren min alltid har en ryggsekk klar til ham.
For man vet aldri hva som kan skje.
Bildene fra utbruddet
fra Guatemalas Volcán de Fuego virker apokalyptisk.
Redningsaksjonen er underveis.
Mer enn 3000 mennesker har forlatt hjemmene sine.
Minst 25 mennesker er døde.
Og nesten to millioner er påvirket.
Området som en gang var fullt av liv,
er nå lammet av asken.
Så, vi drar dit og deretter nordover.
-Så vi må komme opp... -Jepp.
-...og så gå gjennom der. -Jepp. Vi drar til et lokalsamfunn.
Vi drar klokken 6:30 om morgenen.
Sam vil nok lede det.
-Takk, Sam. -Han er med
de neste par ukene og hjelper oss.
Bare to uker?
Det er en begynnelse.
Jeg tror spørsmålet er hva... som vil gjøre livene deres bedre.
Hvis de kun får bønnesandwicher,
så hvis vi lager et ferskt måltid med kylling eller oksekjøtt
og vi har proteiner, stivelse, grønnsaker.
Vent, hvor skal vi?
-Sidedøren. -Jeg traff ankelen min.
-Jeg tror vi skal til sidedøren. -Ok.
Vi skal til... Det går bra.
Samle dere.
Der det er en kamp og sultne folk trenger mat,
skal vi være der.
-Ja. -Ja.
Vi må være forsiktige for det er fare for
å sette dere i fare.
I tillegg til å lykkes med oppdraget.
Men jeg tror det er verdt risikoen for å gi folk mat.
-Skjønner du? -Jeg skjønner.
En av de som døde
tok med seg bilen sin alene,
-og dro opp fjellet... -For å advare folk.
...for å advare folk. Og så ble han drept.
Han sa: "Dra, vulkan vil eksplodere!"
Og noen trodde han var gal.
Det er som gutten som ropte ulv.
-Ikke sant? -Ja.
-Hva? -Gutten som ropte ulv.
De sa det så mange ganger. "Det er en ulv";
og så er det ingen ulv.
Og når det er en ekte ulv, lytter ingen.
Jeg forstår... engelsk.
-Du trenger ikke forklare... -Vet ikke om det er....
-Jeg forstår. -Vet ikke om den er internasjonal
-eller ikke. -Jeg kjenner til ulven.
Du vil drepe ulven fordi du er sulten.
Det er ikke poenget.
-Det er ikke historien. -Beklager. Jeg vet det.
Jeg tror ikke folk som jobber med nødhjelp
med World Central Kitchen tenkte på å jobbe med oss.
Det er ikke fordi vi valgte dem,
men fordi omstendighetene valgte dem.
Mange tenker:
"Du jobber i disse farlige situasjonene.
"Du må enten være redd eller uforsvarlig."
-Det er enda en stor stein der. -Ja.
Men hvis du ikke ville tatt risiko, ville du bare blitt hjemme,
som er veldig bra.
Jeg ser på det som jeg ser på livet, som kalkulert risiko.
Og vi må kalkulere forskjellen vi kan gjøre
for andre mennesker eller menneskeheten ved å ta risiko.
Alt dette er aske. Det er ikke skyer. Det er ikke tåke.
Denne karrieren kan være veldig ensom.
Det er vanskelig å opprettholde et forhold
og man vet ikke når man skal være hvor.
De fleste, selv vennene dine hjemme som har kjent deg
i årevis, forstår ikke helt.
Da jeg var 11...
SAM BLOCH NØDHJELP, WCK
...døde storebroren min, han var 15 år gammel,
mens han reddet livet mitt i en bilulykke.
Og det rystet meg.
Og jeg trodde jeg skulle skaffe meg
en slags tatovering eller noe for å huske ham.
Til slutt bestemte jeg meg for "Takk",
for hva annet kan man si?
TAKK
Det er en konstant påminnelse om å være takknemlig.
Det jeg prøver å oppnå er enkelt. Hvordan kan jeg styrke lokalsamfunn?
Vi kan ikke fortsette å tenke at vi skal gi bort gratis mat.
Vi må prøve å skape systemer
hvor folk eier sin egen situasjon
og sine egne problemer.
Lokalsamfunnet her
lærte meg noe i dag.
i et avsidesliggende område i Guatemala, Ceylán,
Fem kilometer fra toppen av vulkanen.
Samfunnet har magre kår,
men alle kom med et glass, en kopp, med...
Og tallerkenen sin, med gaffelen, og dette er alt avfallet.
Og det er sånn nødhjelp bør gis.
Vi kan ikke gi bort mat og lage mer søppel
og mer avfall.
Vi har gitt dem et komplett kjøkken,
så de kan fortsette å mate samfunnet på 1200 personer her.
Her går fint.
Hvis det skjer en katastrofe i fremtiden,
har de mat, rent vann,
elektrisitet, kommunikasjon.
For det meste, spesielt etter naturkatastrofer,
vil ikke folk ha noe gratis.
Det er ikke med vilje, men det er en slags byttehandler.
De må nesten gi fra seg litt av verdigheten sin
for å motta den hjelpen.
Det er noe jeg alltid har sett på.
Hvordan man kan hjelpe noen med å hjelpe seg selv.
Og hvordan man skal gjøre det.
Det er den medmenneskelige delen.
Og det siste steget, måten man hjelper noen på,
hvordan får det deg til å føle deg?
På hvilken måte er det ikke nødvendig med en utveksling av verdighet?
Når vi drar, når den hvite mann med makten sin
og sine ideelle organisasjoner forlater disse landene,
må vi forsikre oss om at det vi etterlater
fortsetter fremgangen på egen hånd. Det er drømmen min.
Hvis du hjelper oss der ute
og hjelper med å lage 3000 måltider hver dag som smaker godt...
GRUNNLEGGER DC CENTRAL KITCHEN
...og du studerer og møter opp og jobber, skaffer vi deg en god jobb.
Da jeg var 24 år gammel,
var jeg frivillig ved DC Central Kitchen,
og jeg begynte å jobbe sammen med ekskriminelle,
sammen med hjemløse,
som plutselig fant et hjem.
Robert Egger er en fyr som begynte å se at matavfall var et problem.
Vi skal frakte den maten til et kjøkken,
vi skal pakke inn igjen mat som er urørt,
og vi skal gi den til folk
i nød i Washington-området.
Hvert eneste år her, ruller 5000 frivillige opp ermene
og gir noe tilbake til lokalsamfunnet.
Folk som José Andrés, en av de beste unge kokkene i Amerika.
Er han her i dag?
Reis deg, José.
Døren åpner seg og inn kommer José. Vi begynte å snakke.
Og han hadde aldri sett jobbtreningsgreia før.
Og ideen om at man lærer folk å lage mat,
gikk rett hjem hos ham.
Hver person skal fortjene respekten til personen ved siden av seg.
Har vi ikke respekt, har vi ingenting.
Det er det DC Central Kitchen står for!
Robert Egger lærte meg en lekse som tok meg flere år å forstå.
At veldedighet virker å handle om
å frelse giveren,
når veldedighet egentlig bør handle om å frelse mottakeren.
Vi gir for mye for å ha det bra med oss selv.
Vi gjør ikke nok for
å redde folk fra problemene sine.
Å MATE BYENS SJEL
José var en joker.
Ingen forutså at han kom.
Han kom inn i matverdenen
og radikaliserte den på et vis med molekylær gastronomi
og alle tingene han drev med som mange kokker avfeide.
Én av tingene vi prøver å gjøre i dag
er å gi folk maksimal smak med minimal mengde mat.
Han bare fortsatte og begynte å endre ting.
Og alle tenkte: wow!
Jeg tror det er skjebnen hans, ikke bare å de flotte restaurantene
med de fantastiske rettene, men det må også være vår skjebne
å fikse problemene hvor mat er involvert.
José Andrés er en av Amerikas mest bejublede kokker
og driver et restaurantimperium.
Den evige optimisten styrer 27 restauranter,
inkludert ti i Washington, D.C.
Men i disse dager finner du ham nok heller...
ORKANER VARM MAT OG HELIKOPTRE
...der det har skjedd en naturkatastrofe.
Ting må endre seg ved måten vi driver nødhjelp på.
Ikke følg en oppskrift.
Når vi følger boka,
mister vi evnen til å være kreative.
Jeg lager mat og bruker kun solen!
Hei!
Vi kan mate hvem som helst, hvor som helst, når som helst.
Hva er ditt ultimate mål?
Mitt ultimate mål,
vi må bør alle ha et... Vi bør være høylytte,
og vi bør virke litt gale.
Jeg vil være en del av å skape et system
for å bli kvitt hungersnød.
TIME ADSKILT, IKKE ALENE
Du har 30 restauranter. Du har en flott kone og et hjem i D.C.
Hvorfor setter du deg på et fly og drar til katastrofer?
Som mange andre, får jeg dårlig samvittighet.
Og det minste jeg kan gjøre er å gi litt tilbake.
Han er en berømt kokk som har restauranter i USA.
Mange sier: "José er kokk,
"men han er også menneskerettsforkjemper."
Han velger ikke det ene over det andre.
Men se hvor enkelt han forener de to.
Folk må se at man kan gjøre begge,
at man ikke trenger å velge mellom integritet og penger.
Dette er det beste måltidet jeg har spist.
Dette er nydelig. Takk. Gracias.
Vi har ikke mistet noen kunder enda.
BAHAMAS, ORKANEN DORIAN 2019
Jeg vil bare få havnemyndighetsfyren på listen vår.
Biler, drivstoff, generatorer.
Snakker vi om å lage paella?
Ja, eller distribusjonspunkter.
Propan, drivstoff til kjøretøy, kjøretøy.
Vi trenger is. Har du isen?
På et tidspunkt ble vi helhetlige,
og alle opplevelsene fra alle årene...
Oppvarming, har de propan?
...ble på et vis realisert på Bahamas.
Hvor godt forberedt er en flyplass som det til å motta det?
-Ja. -Vi har fulgt orkanen
Dorian, i over en uke,
og vi har et team klare i Puerto Rico hvis den treffer.
JOSH PHELPS NØDHJELP, WCK
Den bommet akkurat, og den har økt i styrke.
Og vi har plassert team over hele Florida.
Og så idet stormen økte i styrke og endret kurs,
begynte alle modellene å peke mot at den skulle treffe Bahamas.
TIM KILCOYNE NØDHJELP, WCK
Vi trenger rundt 550 kilo.
Vi er rundt 130 kilometer derfra
og vi forbereder oss her i Nassau.
Vi snakker med folk om logistikk og hvordan vi kan frakte ting dit
med båt, med fly.
Vi vet ikke hva som er mulig før etter at den har passert.
JASON COLLIS NØDHJELP, WCK
Nå står vi på kanten. Dette er vinden som treffer denne delen.
Vi setter opp alt her borte.
Vi har team her borte og vi skal transportere ting
til Freeport så fort som mulig.
Nødstilfellet har en fantastisk måte å snakke med deg på.
Man trenger bare lytte.
Hvis du er på stedet, kan du lytte.
Du kan lytte til situasjonen.
Du kan lytte til vinden.
Du kan lytte til bølgene.
Du kan lytte til menneskene.
Du kan forberede deg.
Ja.
Men ingen kontrollerer naturen.
Jeg vil at alle skal forstå...
Vi er ikke i orkanen!
Vi er 150 kilometer unna.
Forestill dere hva som skjer i Abaco!
Dette blir tidenes største!
La oss be for alle sammen!
Er vinden fortsatt 100 kilometer per sekund?
Ja.
Vi må ringe ministeren, eller hvem det er, på veien
for tillatelse til å fly.
Men vi må være forsiktige, for de sa
at vi har tillatelse til å dra inn i dag klokken 20.
-Ja. -Det er for sent.
-Klokken 20? -Det var det de sa.
Vi vil ikke dra på kvelden.
Men det var det de sa.
Hvorfor skal vi sette oss selv i fare
når alle sier det er farlig.
Piloten bestemmer hva som er trygt
og hva som er farlig, men vi trenger tillatelse.
-Tar vi med oss sandwicher? -Ja. Vi har en bil som møter oss.
Komfortabel med å fly uten tillatelse fra myndighetene?
Ja, de er nok veldig travle nå.
Lettere å be om...
tilgivelse.
Kan vi ta med oss noen? Nei.
-Vi legger noen her. -Ålreit.
Ille?
Kanskje jeg drar tilbake og rapporterer, og du blir?
Akkurat... Så, jeg blir,
men jeg tror han må dra fort.
Hvor fort?
Fem minutter.
Når du første lander i en situasjon som dette,
må du handle ekstremt smart.
Dette er en ekstrem situasjon for du er på en øy.
Kan noe på hotellet ditt reddes? Kan man bruke kjøkkenet?
-Ingenting er brukbart nå. -Ingenting?
Vi har ikke elektrisitet.
-Ok. -Generatoren
har havnet på siden.
Men hvis vi skaffer en generator, kan kjøkkenet bli funksjonelt.
-Ja. -Gå, gå, gå.
Vi hører det er stort behov for mat her.
Og vi har noen sandwicher og litt frukt.
Vi er her for å gi det til folket,
og vi skal forsikre oss om
at vi finner et sted til det første kjøkkenet,
eller så ender vi opp med mange sultne mennesker.
-Har alle det bra? -Jepp.
Jeg har ikke hørt fra sønnen min i Freeport,
Jøss.
Vi skal mate hvert mottak på øya.
så lenge det er nødvendig.
Hvor mange mennesker er det her?
-Over tre hundre. -Over tre hundre?
Ja.
Noen ganger er det vanskelig å lage varm mat den første timen.
Men noe man klarer
er raske sandwicher
som man kan bringe inn veldig raskt.
Nå har vi rundt 300 sandwicher
-og en god del frukt. -Ja.
Mer er på vei inn med helikoptre.
Det er nesten det perfekte MRE-måltid,
måltider klare til å spises.
Hvis du fir den med litt frukt,
er det en god kombinasjon som iallfall kan
være rask mathjelp.
For å sikre at alle som er sultne får mat.
Takk.
Vurdering av kjøkkenet her.
Det eneste stående kjøkkenet i Marsh Harbor var på hotellet.
Og det hadde stått under vann.
Dette var restauranten her
som åpenbart ikke klarte seg.
Men kjøkkenet klarte seg. Utrolig.
Har en komfyr der borte, en avløpsovn vi skal prøve å få i gang.
Dette virker som noe vi kan jobbe med.
Skal vi bruke kjøkkenet her eller bruker vi hotellet i Abaco?
Vi må ta en avgjørelse raskt.
Nå må alt komme til Nassau.
Før vi har et kjøkken der,
må lage så mange måltider vi kan på dette kjøkkenet.
Elsa, du kan dette bedre enn noen.
Du har Karla her, den yngre jedien.
Her kan vi lage 1000 måltider. Problemet er hvordan vi frakter dem dit.
La oss se hvor mange vi kan fylle og hvor mange vi kan legge i helikopteret.
1, 2, 3.
Alle disse er forskjellige,
helt forskjellige.
Har dere sett The Walking Dead?
Det er sånn.
Det er ekkelt. Sam spurte om jeg ville gå ut alene.
ELSA CORRIGAN FRIVILLIG, WCK
Og jeg bare: "Virkelig?"
Jeg har vært med på rundt...
11 katastrofer, kanskje 12, med World Central Kitchen.
Halvparten av dem har vært branner.
Meyer sitronsaft.
Salt.
Jeg har satt opp kjøkken for å lage mange måltider.
Det holder meg frisk
å vite at jeg gjør noe i stedet for å se på nyhetene
og se hvor grusomt alt er. På denne måten kan jeg gjøre noe.
I morgen kommer stormen inn.
-Du hørte det? -Ja.
Ofte ser jeg ikke menneskene, jeg lager bare maten.
Så denne gangen er det annerledes.
Jeg liker å se menneskene.
Hvis Gud vil jeg skal leve,
kan jeg leve.
-Lykke til i kveld. -Takk.
Vi prøver å finne deg i morgen også, ok?
Ikke la noen andre bestemme utfallet av dagen din.
Orkanen Dorian kom, men hun skal ikke bestemme utfallet mitt.
KENTON ROKER FRIVILLIG, WCK
Jeg har kontrollen på mitt utfall og vil bestemme over det.
-Der er den! -Du må markere hjørnet ditt nå.
Jeg mistet en forretning,
men jeg tenker: "Dette er en ny mulighet for meg
"til å gjøre noen endringer på innsiden."
Hvorfor gråte over sølt melk? Den er allerede sølt.
Orkanen kom, gjorde det den måtte.
Nå må vi gjøre det vi kan for å overleve.
Klare? 1, 2, 3.
-Pass beina! -Sakte ned.
Å få et kjøkken operasjonelt i denne sammenhengen
på en forlatt øy hvor man virkelig må jobbe med de ressursene
som allerede er på øya, er utfordrende, som alltid.
Har ikke gass.
Det er kanskje bare luft i ledningene.
Vi må få ryddet ut alt dette.
Hva vil du vi skal gjøre med alle bordene og sånt?
-Klare? Tre. -Tre.
450 kilo ris.
-Ris? -Ja.
Dette blir hovedkjøkkenet, så kan vi levere herfra.
Alejandro var her. Han er kokk. Han var bekymret for om...
NØDHJELPSKOKK, WCK
...vi kunne få kjøkkenet rent nok?
Og jeg tror vi kunne fått det rent nok.
Men samtidig, tar det noen dager
før lukten av ting kanskje har dødd begynner å lukte.
Ja, greit.
Dette er et grusomt kjøkken.
Og du har vasket det?
-Lykke til med det. -Det var...
Mye verre.
Så hva gjør vi?
Dette er en dårlig avgjørelse. Fra begynnelsen.
Dette er ille.
Jeg ville ikke laget mat til familien min fra et kjøkken som dette.
Punktum. Vi kan ikke gjøre det.
Vi må finne det tryggeste stedet å lage mat på.
Vi kan ikke flytte dere alle på én gang. Men det kommer båter.
DESPERASJONEN VOKSER HUNDREVIS STRANDET PÅ ØY
Her i Marsh Harbor, foregår det en stor evakuering ved havnen.
Hundrevis av mennesker drar.
Se på alle som venter her.
Kvinner og barn,
-følg etter damen! -Vi har noe mat,
men vet ikke om vi bør levere den ut.
-Jeg vil ikke skape kaos, så... -Gi meg... fem av mennene dine, ok?
-Jeg har en ball. -Ja?
Kan jeg bytte den mot noe å spise?
Nei, vi... Vi har mat, ja.
Jeg leste det.
Du trenger ikke bytte den.
Du kan få en sandwich.
Jeg vil ha noe å drikke.
Stopp!
Vil du skape kaos?
Hvor mange år må jeg si dette?
Nå kommer alle hit!
Jeg vet det.
Ikke **** meg
Hjelp meg lage en kø.
Det er alt.
Og vi gir mat til det er tomt.
-Kan jeg be om unnskyldning? -Nei.
Ikke si unnskyld til meg, si unnskyld til ham.
-Han er en venn, som en bror. -Han er ikke det.
-Jeg vil ikke høre. Si unnskyld. -Vet du hvorfor jeg ble sint?
-Vil ikke høre det. -Jeg gjorde det.
-Mami, ikke vær redd. -Nei!
-Si hva som skjedde. -Jeg vil ikke høre det.
Fortell hva som skjedde.
-Jeg vil ikke. -Ma'am, vet du hvorfor
jeg ble sint? Vet du hva som skjer med disse folka?
Når man begynner å gi mat på en uorganisert måte,
oppstår det ofte problemer.
-Jeg vil ikke høre det. -Derfor ble jeg sint.
-Tro på meg. -Jeg forstår.
At du kanskje så meg, responsen min,
-men... -Ja.
Det er av en grunn. Jeg har sett det før.
-Jeg vet det. -Og nå er jeg enig med deg.
Vil ikke bruke unnskyldningen
-for hvorfor. -Nei.
Men samtidig ville jeg det.
For noen ganger skjer dette og folk ser,
og alle kommer. Haiti.... for noen ganger...
Når folk ser reaksjonen din,
sier de: "Ingen kjærlighet, ingen samvittighet."
Men du vet det er motsatt.
-Ålreit. -Ha det.
Men takk, ok? Herr José.
Mange sier ofte at jeg er hard.
Jeg vil gjerne være snill hele tiden.
"Bra jobbet, bra jobbet, bra jobbet."
Unnskyld.
Når det ikke skjer, er alt ...,
spesielt når folk er sultne og tørste.
Da maksimerer vi ikke innsatsen.
Hva annet kan jeg si?
"Vel, du kan si det med høflige ord."
La meg si det med høflige ord.
Vi maksimerer ikke potensialet i det vi gjør.
Ok, hva skjer nå?
Hvis vi fortsetter, greit.
Hvis ikke, maksimerer vi ikke innsatsen.
Lag en kø.
Kom igjen.
Ok?
Sam, hvordan går det?
Fortell oss hva vi trenger.
Vi har mannskap på Abaco, men ikke elektrisitet,
ikke rennende vann, ikke noe kjøleskap.
Vi kan ikke frakte mat hit og la det ligge.
Han ventet. Vent.
Kokker jobber i kaos. Det er det de gjør.
Jeg vil ikke ha mer paella. Jeg er lei av paella, ok?
Jeg vil ha paella opp hit.
Noen må fange det opp. Det kan ikke alltid være meg.
Jeg er lei av å være streng.
Noen ganger føles det å eie en restaurant som et organisert kaos
for selv om du har forberedt en meny og alt er klart
og stasjonene er klare, skjer det mange ting.
Kaos skjer.
De fyller bokser.
Kelneren tar feil av bordene,
kokken glemmer at noen er allergisk.
Jeg sa i morges at vi tar dette!
Jævla folk!
Til en viss grad, forberede et kjøkken mange
i restaurantbransjen på å tilpasse seg omstendighetene.
De har det ofte best i kaos.
Derfor, i katastrofer,
er konteksten annerledes og stedet er annerledes,
og størrelsen er annerledes,
men kokker er perfekte for arbeidet vi gjør.
Dette er en stor utfordring for oss.
Jeg tror vi har nok erfaring fra alt
vi har gjort i verden til å klare det.
Vi må gjøre oss klare til å laste.
Vi vil fly inn masse mat i kveld.
Og holdet den kjølig.
Du kan bruke den.
Vi får to til i morgen tidlig.
Myndighetene brakte inn to 40 fot lange containere
etter stormen som skal brukes om likhus.
Dette er et veldig stort kjøleskap.
Heldigvis trengte de bare bruke én av dem.
Og de sa: "Ja, bare bruk den, men ikke flytt den."
-La oss frakte så mye vi kan ut hit. -Vi gjør det.
Be ham ta det med. Vi kan ikke vente. De må begynne.
Da jeg først dukket opp, kjørte vi, og Sam
bare stoppet midt i dette kaoset.
Og sa: "Vi er her."
Og jeg sa: "Hvor er her?"
ENTREPRENØR, WCK
Og han sa: "Dette blir kjøkkenet vårt."
Den viften der
trenger vi til fluebekjempelse.
Vi kan bruke disse til å organisere kjøkkenet.
Nye låser med nøklene.
Dette er bra.
-Hei, Kyle. -Ja?
Ser du den digre skiftenøkkelen i bilen?
Det er galskap. En cowboyfase.
Vi var et sted mellom cowboyer og pirater
den første måneden vi var her.
Hva om du snur den?
Og så måtte vi improvisere.
Jeg fant et digert telt som hadde blitt helt ødelagt,
men mye av lerretet var i god stand.
Alt annet ble bygget av det.
Én, to, tre!
Varm mat!
Å være en øynasjon,
å mate alle som er rammet samtidig i ett land
som er bokstavelig talt avskåret fra hverandre,
å bruke nesten alt man har tilgjengelig.
Hver eneste tenkelige maskin bortsett fra en ubåt, egentlig,
for å frakte mat til der det var behov.
En ødelagt bro isolerte hele Little Abaco Island,
og rundt 600 mennesker der ute.
Vi skaffet amfibiekjøretøy til å kjøre over der broen
ble ødelagt og gikk dør til dør.
Å se oss med smilende ansikter og denne merkelige bilen
komme kjørende ned veien når ingen hadde gjort det før
førte til et skifte i moralen.
Bestilte du en pizza?
Pizza? Ja, sir.
Jeg leverer bare pizzaer.
Hvordan fraktet dere denne hit?
Den flyter.
-Hva trenger dere? -bra.
Vi trenger alt akkurat nå.
Vi vil være her en stund. Vi ser etter folk som kan hjelpe oss.
-Ok. Og du... -Og vi ser etter folk...
-Bor du her? -Nei, jeg bor i Nassau, jeg...
Folk vil virkelig hjelpe sine egne lokalsamfunn,
men føler også at de kan koble av fra den aktuelle krisesituasjonen
og føle at de gjør noe. Så, det omdirigerer all energien.
SHIRLEY DORSETT FRIVILLIG, WCK
Jeg elsker leveringer.
La meg se hvor denne fyren er.
Hei!
Etter stormen, småspiste alle bare,
potetgull og nudler og sånt.
Jeg har epler i dag.
Men å spise et varmt måltid, ekte mat, var livet.
Hva heter du?
-Devin. -Kom hit, Devin.
Kom og snakk med meg.
Akkurat nå...
Jeg er alene. Jeg har ingen familie med meg.
Ikke kjæresten min eller noen andre.
Men jeg klarer meg.
Ja, men er du fortsatt lykkelig?
Jeg også.
-Jeg mistet alt, men jeg har liv. -Jeg har liv!
-Ikke sant? -Jeg spiser hver dag.
-Gratis mat. -Og jeg jobber.
Jeg får det ikke bedre. Har ingen regninger å betale.
-Sant. -Hva må jeg bekymre meg for?
Ha det, Devin. Kom og gi meg litt kjærlighet.
-Ikke noe problem. -Ære og kjærlighet, ok?
Hallo!
Etter stormen, ville jeg bare gjøre noe for å hjelpe,
for vi dro ikke.
De fortalte alle at de måtte evakueres.
Og mange dro.
-Vil dere ha mat? -Og de ha meg et brett den dagen,
så jeg serverte alle i myndighetsbygget.
Og jeg ville gjøre mer.
Og sånn ble jeg involvert med World Central Kitchen.
Ja.
Varmt mat, varm mat!
Når man ser på alle mennene og kvinnene som jobber med oss
eller de mange frivillige som blir med oss...
La reisen begynne!
Vi har kylling og grønnsakspasta.
-Håper dere nyter maten. -Ja.
...deler de samme kall til handling
-og empati.
-Takk. -Du er en stor type. Gi meg en stor klem!
Jeg vet det.
Jeg gjør noe nyttig, jeg hjelper.
Så det er en god følelse.
Vi har så mye empati...
-Hvordan går det? -...som kommer til syne.
-Hvordan har du det? -Bra.
-Godt å sees. -Elsker dere.
Vet du om revet kål er ok?
Den bør skjæres opp, men...
-Skåret opp er bedre? -Ja.
Hvis tradisjonen er å skjære, klarer vi det.
Hei, pastor, dette er chef José.
-Chef José? -Ja.
Så det er kokken.
-Jeg trodde det var deg. -Han tar oppvasken.
Bahamas er sterk.
Det skjedde fordi hver mann og kvinne i World Central Kitchen
tok eierskap i situasjonen.
Hei, Rodrick!
Skaffet du noe å spise i dag?
At vi eier øyeblikket.
At vi eier ansvaret og forsyner folket
som er glemt.
At vi eier det.
Det er vårt. Vårt ansvar.
Jeg drar...
-Gjør det! -Ja!
Kom fort tilbake.
Jeg vil gjerne gjøre få dette gjort før det blir mørkt,
men vi må bare få det gjort og få gitt folk mat.
Så mange som mulig.
Det er full gass i dag.
-Bra, du gjør det bra. -Takk.
Vi har epler, litt vann og noen sandwicher.
-Når du drar... -Vi klarer oss.
hvis du legger dette her, beholder vi det.
Greit.
Har du en liten motorsykkel eller noe jeg kan ta tilbake?
Jeg ser ikke på dette som jobb. Det er et kall.
Ja.
Jeg liker måten du smiler til folk på. Å se hvor godt de liker deg.
Og du omfavner ånden til World Central Kitchen.
-Takk. -Takk.
Jeg er i Navajo Nation.
Jeg er i Arizona.
Er du det nå?
For hver kilometer jeg kjører
er det et skilt som sier:
"Du forlater Arizona. Velkommen til New Mexico."
Og plutselig: "Velkommen til N...
"Du forlater Arizona. Velkommen til New Mexico."
Jeg lurer på hva som er galt her.
NAVAJO NATION, GLOBAL PANDEMI MARS 2020
Hei, folkens.
Beklager at vi er sene.
Det er store avstander her,
og bilen kjørte feil vei.
Beklager, men den kommer, ok?
Den kommer. Bilen kjørte seg bort.
Her er det mest COVID per innbygger.
Det er derfor alle fokuserer på Navajo akkurat nå.
Denne er klar.
På vegne av World Central Kitchen, ber jeg om unnskyldning.
Vil blir bare bedre.
WORLD CENTRAL KITCHEN - TØRR
WORLD CENTRAL KITCHEN FERSK
Vi er tunge.
Vi mistet søskenbarnet mitt.
Én og en halv uke senere, mistet vi onkelen min.
TREN - AVSTAND OG SOSIAL DISTANSE
NAVAJO NATION PARKER ER STENGT
De fikk viruset og det bare tok dem.
PROSJEKTLEDER NAVAJO NATION, WCK
Det ga mer mening
for meg å stå opp hver morgen og fortsette å forberede denne maten,
denne medisinen.
Vi må beskytte våre eldre, fordi de er nøkkelen
til kulturarven vår.
Jeg heter Carolina Sanchez.
Jeg kom til USA da jeg var 14 år gammel.
Jeg har jobbet på jordene i 17 år.
Det er åtte av oss.
Tusen takk.
Vi er med i en bondeorganisasjon
i California som prøver å beskytte bøndenes rettigheter
og de har noen problemer med korona.
Men vi har donert mat til mange bondelandsbyer.
Sett deg ned og spis.
Jeg tenker alltid på barna mine.
At jeg kan gi dem god mat.
Det motiverer meg.
De kaller oss "viktige arbeidere".
Vi jobber
veldig hardt
for å få mat
til hjemmene deres og på bordene deres.
Når vi noen ganger
ikke har det til oss selv.
Køen går helt rundt.
Takk for at du ventet. Det er mat i dag, veldig god mat.
Grønnsaker og frukt.
Takk.
Still deg i kø.
Og hold to meters avstand
-fra hverandre. -Vi har vært gjennom tøffe tider.
Jepp. Så, takk. -Som nå.
Jeg takker dem for at de gir mat.
-For jeg vil gråte nå. -Nå holder det.
-Det er ikke flere sandwicher. -Beklager. Det er bare...
Vi overlever.
Jepp.
VI KLARER OSS NYC
Under COVID så jeg faren min virkelig...
bli redd.
Holde avstand, hva? Hold avstand.
Han var i Japan på et cruiseskip.
FRYST KJØTT
Vi har kjøkken her og trenger folk.
-Ja. -Ja.
Han var i California med det andre cruiseskipet.
Hvis dette blir en ekte pandemi og om én uke
er det hundretusenvis, er det allerede for sent.
-Nei, du kan be ham ryke og reise. -Ok.
Han hadde mye informasjon
siden han var der selv
som ikke mange andre hadde.
Vi kan bli uten mat veldig fort.
Og vi så det med COVID.
Distribusjonen var forsinket.
Og det var et spørsmål om hva som skulle skje med restaurantene.
Hva som skulle skje med de ansatte,
hvordan kan vi hjelpe dem,
selv om de ikke jobber?
Jeg prøver å gjenåpne restaurantene.
Og jeg har fortsatt 800 ansatte... De kan ikke jobbe.
Vi tjener kun 20 prosent
av det vi pleide.
Det gir mening akkurat nå at
det er en bra måte å være en del av løsningen.
"Community Kitchen" betyr at det ikke er en restaurant lenger.
Vi er i en krisesituasjon.
Denne maten,
og jeg er brutalt ærlig nå, er det som holder oss flytende.
-Hvor mange måltider lager du i dag? -3250.
Tre tusen to hundre og femti.
Vi samarbeider med matbiler,
vi ansetter arbeidere igjen. Det er som en minihjelpepakke.
COVID-19 NØDJELPER, WCK
For meg var det litt som:
"Ok, hvem kjenner jeg som har
"store restauranter som kan servere mye mat...
COVID-19 NØDHJELPER, WCK
"...og bli ledere i lokalsamfunnet og deretter distribuere?"
Vi er som matpatruljen.
Her kommer vi og redder dagen.
Det er derfor jeg også er sensitiv for lokalsamfunnets behov,
for familien min er ikke bare
i Venezuela hver dag og sliter med å skaffe mat,
men jeg var vært den personen som ikke har hatt penger
til å skaffe et ok måltid.
Bare hyggelig!
Vi elsker dere!
Hold deg trygg!
Dette er fantastisk.
I hver operasjon, lager vi kart.
Vi elsker kart.
Jeg vet ikke om de lager kart fordi det hjelper
eller bare fordi de liker dem. Jeg vet fortsatt ikke.
Jeg vil tro de gjør det fordi de tror det hjelper.
-Hjelper det? -Veldig.
Dette er kartet vårt over alle sykehusene.
Å gi mat til sykehus er ikke nytt.
Jeg tror at å gi mat til hele staben
til alle sykehus i New York er nytt.
I går var det 93 447 måltider.
Vi skal stoppe ved Bellevue,
så drar vi til North Central Bronx.
-Så Harlem og så Queens. -Så Harlem og så Queens.
World Central Kitchen...
ZOMI FRANKCOM NØDHJELP, WCK
...leder med et godt eksempel nasjonalt.
Hva bør FEMA gjøre? Hva er effektivt?
José sier vi skaper en modell
som USAs myndigheter kan bruke til å gi mat til folket.
Vi er som et stort pilotprosjekt. Mate systemet.
Myndighetene bør være årsaken til at Amerika får bedre mat
i kriser, som etter en orkan,
så det som skjedde i Puerto Rico aldri skjer igjen.
Vi må sørge for at den delen av pengene
går til å kjøpe det vi kaller spesialavlinger.
Helt enig med deg...
...for det er den sunne delen.
-Ja. -De ferske grønnsakene.
Det ser kanskje bedre ut hvis det står lenger bak.
Flytt stolen din mot...
-Kom denne veien. -Kom denne veien.
Og fordi du er så nær kamera,
vil jeg si, du vet...
-Ikke rop. -Ikke rop.
-Rolig. Du skjønner. -Mikrofonen er der.
-Ja. -Ja.
For da vil det høres for intenst ut for folk.
-Viktig. -Jeg høres ikke intens ut.
Vi ønsker visepresident Joe Biden velkommen,
den presumptive demokratiske presidentkandidaten,
og José Andrés, kjent kokk..
VALG 2020 #CHEFSFORAMERICA
Takk for at du er med oss, herr visepresident.
Takk for at jeg fikk være med.
Hvordan går det, sir? Jeg er chef José Andrés.
-Jeg vet det. Hvordan går det? -Godt å se deg...
-Du er berømt! -...og høre stemmen sin.
-Kona mi møtte deg -Ja.
...med Michelle Obama...
-Mange ganger. -...og snakket om Puerto Rico.
-Hun sa du gjør Guds arbeid. -Enn så lenge.
Men vi har mye jobb foran oss.
Mye jobb.
Men hvis vi gjør som deg, får vi det gjort.
Jeg vil følge deg, sir.
Det er på tide at vi begynner å ta mat på alvor en gang for alle.
COVID-19 - MATSIKKERHET
Gracias.
Mat må behandles som om det omhandler nasjonal sikkerhet.
Vi gjør dette som en test
på hvordan restauranter kan være først ute med å mate.
De samme restaurantene som mater de få
vil også mate massene.
Selv om vi ikke kjenner hverandre,
hvis vi klarer å samarbeide i nødsituasjoner,
kan vi gi alle mat uansett.
Og vi kan gjøre dette i hele Amerika.
Og Kongressen skal betale for det.
Hvis ikke, ser de ut som idioter.
COVID-pandemien var et transformativt øyeblikk
for World Central Kitchen.
De skal ha matet rundt 45 000 mennesker i går.
Bare barn? Ok, takk. Fem.
Ikke bare i størrelsen på arbeidet,
men også med å forstå at vi kan spille en rolle
i å se på de systemiske problemene.
Vi har mer enn 1 700 restauranter
i Amerika som hjelper oss levere mat i hver krok.
Dette er en humanitær krise.
Den vil bare vokse.
Og dette vil eksplodere,
hvis vi ikke bringer mat overalt.
Vi er på Jomfruøyene, Puerto Rico.
Colombia, Venezuela.
Vi er i Spania, hvor jeg kommer fra.
BRANNMENN MADRID
Vi er i en verden hvor katastrofer skjer oftere og oftere.
Vulkanen er veldig aktiv i dag.
Vinden øker!
Vi har orkaner i kategori fem hvert år nå.
De pleide å komme hvert tiår.
Skogbranner i California skjer nå året rundt.
Det pleide å være en skogbrannsesong, men ikke nå lenger.
Gracias.
Brannmennene jobber fortsatt hardt hver dag.
Vi gjør det vi kan for å hjelpe dem fortsette.
Det er aldri rolig.
Teamet pumper ut 12 000 måltider...
Vi er her for å sette ut en distribusjonspost.
Vi har sendt tusener av måltider.
Vi gir fortsatt mat til 1 200 mennesker per dag i Tijuana.
Flesteparten av de bak meg, nå i telt, har vært på mottak.
Vi blir her til vi er tomme for sandwicher.
Det er en velsignelse i forkledning å våkne opp hver dag
å ha en mening.
Så mange våkner opp uten.
La oss gi dem magien, baby.
Vi jobber fortsatt.
Vi serverer fortsatt, gjør fortsatt det vi må.
Vi har snøvær, men det demper ikke teamets entusiasme.
Å mate noen, punktum,
i tider som dette, kan endre måten man tenker på.
Selv om vi føler at myndighetene ikke gjorde så mye,
må vi klare oss selv uansett.
Det er en ære og et privilegium å kunne servere mennesker
i det som har vært den verste tiden i deres liv.
Vi vil nå noen avsidesliggende samfunn der oppe...
...og servere dem gode, varme måltider.
La oss dra.
Det siste året
har jeg dedisert brorparten av tiden min
til World Central Kitchen.
Drar vi i kveld eller i morgen?
-I kveld. -Om natten.
-I morgen klokken ett om natten. -Ja, ett om natten.
Jeg er i Houston.
Jeg er med Nate.
Hvordan har du det?
Hun spør når jeg kommer hjem.
Snart.
Vi må mate noen, så kommer faren din hjem.
Hun spør om vi skal til Kina.
"Hvor skal dere?"
Og det tar virkelig på.
Jeg har ikke stilt opp for døtrene så mye som jeg vil. Jeg...
har ikke vært der for kona mi så mye som jeg vil.
Men det er vanskelig av og til.
Vil du ha mat?
Jeg antar det.
Har du brødre eller søstre her?
-Ja. -Hvor mange?
Jeg har to brødre.
To brødre? Enda en.
-De er... -Bra.
Takk. Faren min.
Trenger han mat? Nei.
Jo, han trenger mat.
Han er i et annet hus.
Ok, vi skal mate folk.
Kan du vise meg hvem som trenger mat her?
Jeg følger etter deg.
Ser du hva han fortalte meg? "Jeg kjenner folk som trenger mat."
Et barn kan lede deg til mennesker som trenger hjelp.
Og det kan ikke kjøpes for penger.
Her. La señora.
Når man drar til operasjoner som dette og kan stoppe hvor som helst
og gi mennesker mat midt i gaten,
er det et lykkelig øyeblikk for meg.
Som du vil, sjef.
Vil du ha en tallerken? Jeg lager det. Det er godt.
Så, du skal spise.
Ok?
-Takk. -Takk.
-Gracias. -Gracias.
Jeg kan oversette, hvis du vil.
Men jeg snakker engelsk og spansk.
Hvor skal vi?
Mange roser det vi gjør.
Men vi responderer ikke likt på alle situasjoner,
for det tar for lang tid.
Noen ganger er ikke omstendighetene de beste
i måten vi mater folk,
men vi mater alltid folk, uansett.
Men jeg synes at alle må bevege seg raskere.
Når alle spør:
"Hvorfor trenger vi myndigheter?" Derfor trenger vi myndigheter.
Litt bedre for hver dag.
Jeg er litt gretten. Jeg skal ikke lyve.
Jeg blir eldre.
Men jeg tror jeg kontrollerer humøret.
Ingen unnskyldning for å være gretten. Det kommer av...
perfeksjon eller noe.
Jeg må være litt mindre gretten.
Bra. Jeg liker at du vil mate katten.
Vi mater katten.
Angel, du er snill.
Spiser han kjøttet?
Angel, tusen takk.
-Bare hyggelig. -Du er en bra fyr.
-Ikke endre deg, ok? -Nei.
Men det er flere mennesker på den første og andre gaten.
Vi skal mate alle sammen.
Jeg må dra hjem igjen. Jeg har vært borte for lenge og...
det er min og konas bryllupsdag den første, og...
og det er stort,
og jeg må være ved min kones side.
Jeg går gjennom så mange avbrytelser at det er galskap,
og hjernen min henger ikke med.
Hva skjedde?
Tom for batteri. For drivstoff.
Jeg glemte at vi var tomme for...
Vi har vært tomme de siste fire timene.
Tekst: Jo Christian Weldingh