Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DRUM ÎNCHIS
Cele albastre sunt adăposturi,
aici sunt cartierele,
aici, cei cu primul-ajutor,
aici, unitățile Gărzii Naționale care trebuie hrănite.
Avem un plan.
Nu doar hrănim omenii, creăm sisteme.
E mult diferit…
Cum te cheamă, dragă?
Mă cheamă José.
José și mai cum?
- José. - José!
Care ți-e numele de familie?
Andrés.
„Hrănim oameni, creăm sisteme.” Așa ai zis?
Da.
Îmi place fraza.
Fără sisteme puse la punct, nu-i putem îngriji.
Ce funcție ai la…
N-am nicio funcție.
Cea mai mare problemă e că totul e împrăștiat.
Crucea Roșie e tot offline.
Nu pot livra, nu pot face nimic.
Chiar fără nouă aprovizionare, putem găti 150.000 de porții.
Cool. Bun!
Să fie câte 40 în fiecare, băieți!
E important. Nu vrem ca cineva să rămână nemâncat.
BIROU
Salut!
- Câte adăposturi sunt? Trei? - Da.
Domnule, avem cifrele.
Unu, doi și trei.
Repet, trecem prin apă foarte adâncă. Priviți și voi!
Doar așa putem livra mâncare.
Avem în jur de 1.000 de porții.
Așa mă bucur că avem camioneta asta!
Ai grijă!
- Sunt bine! - Te pregătești, da?
- Fii gata! - Bine.
Ești relaxat?
Da, sunt relaxat.
Aveți grijă, băieți!
- Atenție! - Da.
Dacă se răstoarnă, mai bine sărim.
Da.
Bine? Are forță, dar să fim deștepți.
Să fim deștepți.
Toți știm să înotăm?
- Da. - Bun!
Și eu.
Avem mâncare aici.
Sper să reușim să hrănim oamenii. Dar sper să nu pățim nimic.
Ce facem…
Ce facem cu mâncarea?
Acum nu prea multe.
Încercăm sau nu?
Nu chiar acum.
Bine.
Dă asta jos de pe camion!
HRĂNIM OAMENII
Ador cuvântul „bucătar”, fiindcă în spaniolă
se spune cocinero.
Mie-mi pare foarte romantic.
JOSÉ ANDRÉS FONDATOR, WCK
Un cocinero e cel care e acolo, la sobă, cu focul.
Care uneori se arde,
simte focul cu toate simțurile.
Pui de toate într-o oală,
pui apă, ingrediente,
și după dragoste și ceva timp, foc și căldură,
la final,
vii cu un fel de mâncare.
Tocană de gruper în stil portughez, mozambican, spaniol, catalan,
englez și american!
Pe aici, Jason!
Așa îl gătesc marinarii din Catalonia când sunt pe mare.
De asta, pentru mine ca bucătar
e un cuvânt care-mi place să-l folosesc. Să fii chef este…
Am mulți în echipa mea, mai potriviți decât mine să fie chefi
și să administreze o bucătărie.
Acesta e spiritul World Central Kitchen: oala care va umple lumea.
Eu mă pricep să văd oportunitatea acolo unde alții văd prăpăd.
Mă pricep să găsesc marile probleme,
și să înțeleg că, de fapt, au soluții foarte simple.
De fapt, ne interesează farfuria cu mâncare.
Așa că măcar putem găti unii pentru alții.
De aceea, pentru mine e cea mai mare onoare să fiu bucătar.
Gătesc și hrănesc.
Minunat!
Ia uite! Maro.
Brânza e ușor topită.
Iar aici avem o tapa rapidă, simplă, uimitoare și unică.
Am ajuns în Washington D.C. în 1993.
Aveam 23-24 de ani.
Am reușit să înființez ce urma să devină rețeaua cea mai cunoscută
de restaurante spaniole de tapas din SUA.
Dar mulți au contestat
că aș fi cheful potrivit pentru asta.
Se prea poate să nu fi fost.
Aveam 23 de ani. Ce naiba?
Se gândea la un bar.
SOȚIA LUI JOSÉ
La vârsta aia crezi că știi tot.
„Da?” am întrebat.
Era foarte tânăr, dar lucrase la El Bulli,
un restaurant foarte select din Spania.
Cea mai mare influență a avut-o Ferran.
F. ADRIÀ BUCĂTAR-ȘEF, EL BULLI
Ferran nu gătea doar ce se mai făcuse,
el a dezvoltat tehnici.
Fusesem prezent când s-a creat ceva nemaipomenit.
Se crea un nou univers.
Destinul meu nu era să dețin un restaurant,
ci era parte din evoluția mea.
Cu toate astea, aveam entuziasmul și pasiunea.
Multă lume din Washington
îl considera un îngâmfat.
„Cine-i spaniolul ăsta?”
Era mare și ambițios,
oarecum prea încrezut.
JOSÉ ANDRÉS R. WOLFFE
Am scris despre tapas.
Nu erau chefi care să reprezinte Spania.
AUTOR ȘI JURNALIST
Ar fi putut cu aceste cărți.
Ce sunt tapas? Despre ce vorbim aici?
- Păi… - Sunt aperitive?
Tapa e o gustare din Spania.
Uite așa!
Scopul lui era să prezinte mâncarea spaniolă.
Dar cred că asta era doar o mică parte din puzzle.
Mai mult decât cu mâncarea, José a contribuit cu atitudinea lui.
Experiența tapas era sufletul lui José.
Îi place să împartă tot.
Împarte mâncare, dar și experiențe.
E chiar ca spiritul comunității.
Imaginează-ți explozia în gură!
- Va fi una… - Uite…
- …în gură. - Hai!
Cred că sunt în asentimentul vostru spunând că nu-mi place entuziasmul.
- Cheful José Andrés... - Ideea de chefi ca celebrități
era un concept nou.
Iar José a prins acel val
și e o gamă largă…
FOST CRITIC CULINAR WASHINGTON POST
…de mândrie pe care o au chefii ăștia celebri.
Sunt José Andrés iar asta e mâncare Made in Spain.
Apoi a devenit un fel de brand.
SARDINE ÎN ULEI DE MĂSLINE
Acum are un fel de corporație.
Dumnezeule, ia uitați-vă la asta!
A fost o schimbare drastică.
Mereu mergeam la piața din Dupont Circle.
FIICA LUI JOSÉ
Îmi amintesc că într-o duminică,
la piață, lumea a început să-l oprească,
rugându-l să facă o poză cu ei.
Eu chiar mă cam enervasem, pentru că era „al meu.”
„Ce le-a venit ăstora să facă o poză cu el, așa, din senin?”
- Inés, mănânci paella? - Pe toată!
Pe toată? Nu-mi lași și mie puțin?
Am discutat despre asta și ne-am zis:
„Da, e bine să apari la televizor, dar asta nu îți aduce fericirea.”
Sunt atacat din toate părțile.
Dar dacă are un mesaj de transmis,
se folosește de faima lui.
Cred că cei din profesia mea nu suntem
destul de influenți
prin modul în care hrănim umanitatea.
CUTREMURUL DIN HAITI 2010
Toată lumea are un moment
în viață, în care parcă primește un apel.
Nu știi niciodată când va suna telefonul,
din partea cui sau de unde.
Într-o zi, am primit… un telefon.
Fusese cutremur în Haiti.
Eram în concediu în Insulele Cayman,
și m-am simțit neputincios fiindcă eram aproape, dar atât de departe.
Privind acele imagini cu dezastrul, ne-am zis: „Să mergem!”
Nu mă gândeam că mă duc să-i ajut.
Mai degrabă mergeam să învăț.
Avem nevoie de ajutor.
Nu e mâncare, apă. Nimic.
În oraș era încă foarte întuneric,
nu era nimeni pe afară și mulți erau în tabere de refugiați.
Eram într-un adăpost de lângă Port-au-Prince.
Erau cam 250 de oameni.
Am început să gătesc o tocană de fasole.
Mă ajutau multe femei din tabără,
la curățat cartofi, ceapă.
Câteva femei din grupul celor care mă ajutau
mă priveau cu un fel de zâmbet.
Mă priveau trimițându-mi parcă un mesaj, cum că,
deși apreciau ce făceam,
faptul că le găteam zilnic,
fasolea, așa cum o găteam în acea zi, nu era cum obișnuiau ei s-o mănânce.
Am fost surprins în sinea mea,
că doar făceam cea mai bună fasole din lume.
„Până la urmă, sunt José Andrés.
Am avut emisiuni în Spania, am restaurante în America.”
Dar le-am ascultat pe acele femei.
Și cu ajutorul unei piue mari,
până la urmă am făcut un piure de fasole catifelat și mătăsos,
așa cum le plăcea.
În loc să se simtă ofensat,
și-a dat seama că trebuie să respecți oamenii.
Mâncarea e despre comunitate. Despre a mânca așa cum ești obișnuit,
nu cum îți spune un salvator alb că ar trebui să gătești.
Cred că asta a format World Central Kitchen
în toate acțiunile de atunci încoace.
Într-un fel, îmi arătau
ce ar trebui să facă World Central Kitchen.
Până în prezent, când mergem în locuri îndepărtate,
ne asigurăm că hrănim localnicii cu ce le place să mănânce.
Pentru mine a fost foarte clar că voiam să creez o organizație
care să fie aptă să răspundă la evenimente
care afectează viața oamenilor.
Să fiu acolo. Să le duc mâncare și apă.
Voi încerca doi-trei ani,
să dovedesc că e nevoie de ceva ce nimeni nu furnizează.
Suntem aici cu o misiune simplă,
aceea de a face din mâncare un agent al schimbării.
Nu mai avem mâncare. Ni se termină mâncarea și apa.
- Va fi bine. - Regret, Puerto Rico,
dar ne cam dai bugetul peste cap.
Oamenii imploră, temători, de nevoie…
9.500 CONTAINERE ÎN S JUAN
…după provizii, iar ele stau aici.
PUERTO RICO, URAGANUL MARIA 2017
NE TREBUIE MÂNCARE ȘI APĂ!
Puerto Rico a determinat multe schimbări.
A zis: „Să știi că plec pentru o săptămână.”
A luat un rucsac și…
Nici nu știu cum au ajuns acolo.
A fost primul zbor care a aterizat în Puerto Rico după Maria.
Pe Nate Mook, un sfânt…
PORTORICANI, VĂ VOM HRĂNI!
…l-am sunat înainte să urc în avion
și i-am zis: „Mă duc acolo.” După trei ore era lângă mine.
Am ajuns la fața locului la vreo trei zile după uragan,
neștiind ce ne aștepta.
Ne luaserăm la noi haine pentru trei zile.
Credeam că vom sta câteva zile,
am fi ajutat puțin.
Dar…
DIRECTOR EXECUTIV WCK
…la aterizare am găsit o catastrofă.
Fusese afectată întreaga insulă.
Și nu doar câteva zile, ci luni la rând.
Apoi, o problemă de logistică.
Într-un loc ca Puerto Rico, e greu să aduci resursele…
DEZASTRE, CRUCEA ROȘIE SUA
…într-un loc greu accesibil.
Cei care merg acolo se gândesc la San Juan.
Poate că n-au fost în alte părți ale insulei.
N-au vizitat zonele rurale.
E un teren greu accesibil, unde se ajunge greu.
Și e și mai greu în timpul unui uragan.
Aici e centrul de conferințe.
Am găsit oamenii potriviți, ni s-au dat legături.
Ne-au chemat la o ședință care s-a dovedit a fi despre combustibil.
Toată lumea era panicată pentru că nu mai ajungea
combustibilul pe insulă.
Am zis: „Super! E important.
„Dar cu mâncarea?”
Mâncarea rămâne la coadă.
Se aducea PMG. Adică Porții de mâncare gata.
Au termen de garanție, sunt bine ambalate
și se dau soldaților care merg în zone de conflict.
Din păcate, așa se procedează în multe cazuri de urgență.
Nu sunt foarte comestibile.
Lingura, băiete!
Am sunat-o miercuri pe soția mea:
„Nu cred că vin acasă.”
Armata Salvării îmi cerea de mâncare.
Crucea Roșie nu avea bucătărie.
Și i-am întrebat pe toți:
„Ce plan aveți ca să-i hrăniți?”
„Păi, José, lucrăm la plan.”
Adică… Bine. „Știți…
„că aveți peste două milioane de oameni flămânzi acum.”
E simplu cu mâncarea, știi ce e de făcut.
Lumea e flămândă, gătești și îi hrănești.
Asta-i tot. Nu trebuie altceva. Fără alte planuri.
Am făcut ce fac chefii. Am început undeva.
Ne-am dus la distribuitorul local de mâncare
și am început să le cumpărăm mâncarea.
Am început modest, primind cereri de 100 de porții aici, 30 acolo.
Am format o echipă.
Ne mărim. Facem sandviciuri. Gătim paella.
Am mai primit o bucătărie și facem tot felul de mâncăruri portoricane.
În mare, așa vom hrăni
peste 500.000 de oameni pe zi.
Vom deschide bucătării în Mayagüez, Aguadilla.
Facem una în Manatí.
Mâine, una în Ponce.
Cunoștea lume, cunoștea chefi în Puerto Rico
și voia să ia legătura cu ei, iar ei știau oameni.
Într-o criză, chemi experții.
Unde e o criză medicală, aduci doctori.
Și nimeni nu chema bucătarii și chefii din lume
când existau oameni flămânzi.
Fac un orez excelent cu crab.
Ăsta e un loc preferat al meu.
Dacă ai de hrănit 10.000 de oameni și totul e distrus,
și nu știi cum să faci,
pentru că nu ai ingredientele sau bucătăria,
dar în apropiere e o femeie care face tamales,
nu te duci la ea și-i spui:
„Îmi faci și mie 10,000 de tamales?”
În timpul ăsta ajutăm economia locală
împuternicind o afacere locală.
După uraganul Maria, urma să plecăm din Puerto Rico.
Situația ne îngrijora
și lucrurile se duceau de râpă. A trebuit să închidem afacerea.
Parcă era o țară din lumea a treia.
COPROPRIETARI LA YUMMY DUMPLINGS
Ce vedeați voi la televizor, noi priveam aici.
Făceam parte din asta și eram speriați,
eram disperați.
Așa că am vrut să plecăm.
Când a venit, José Andrés a început să scrie pe perete,
ca pe o coală de hârtie, tot ce urma să facem.
- Despre… - Tot planul.
…10.000 până la 100.000 de porții
pentru portoricani. Ne-am zis că-i nebun.
World Central Kitchen, la început,
ne axam pe rezolvarea problemei,
și vedeam noi ulterior cum plătim.
Cream sisteme de distribuție,
cheltuiam sute de mii pe zi
și în bancă nu aveam niciun dolar.
Am venit aici cu 10.000 de dolari în buzunar, pe carduri de credit.
Mi-am deschis un cont în câteva locuri.
José plătea cu propriile lui carduri.
Nu avea bani să finanțeze operațiunea.
Vorbim de 10.000 de porții pe zi,
dar când e vorba de 100.000 de porții zilnice, banii se duc ca pe apă.
Eu ajutam la importuri.
Cumpăram. Într-o zi am cheltuit 70.000 de dolari pe fructe.
M-am dat înapoi…
„Am cheltuit un salariu întreg pe fructe?”
Am strâns bani.
Dar, știi, am strâns de la prieteni și rude.
LA TELEFON CU CRUCEA ROȘIE
Dar un milion de porții sunt palpabile. Banii devin reali.
Urma să-l întreb pe directorul vostru, dacă s-ar putea cumva,
ca fratele mai mare în catastrofe,
dacă Crucea Roșie ar putea să ne ajute financiar
în proporție mare sau mică,
pentru ce facem în numele tuturor americanilor.
- Deci… - Am verificat
cum e cu partea financiară înainte să te sun,
pentru că voiam să știu cât de mult putem oferi.
Dar voi fi sincer cu tine,
nu avem fonduri prea solide pentru asta.
Mi-au spus foarte clar că nu mă pot ajuta,
pentru că Puerto Rico nu le aducea niciun venit.
Deși sunt o organizație mare, nu ne puteau ajuta.
Cum noi protejăm oamenii, în principal,
pe cei loviți de dezastre, ridicăm niște ziduri,
pentru că de multe ori vor să intre oameni
care nu au cele mai bune intenții.
Trebuia să par puternic în fața oamenilor mei.
Dar mă simțeam slab și îmi era teamă.
Mă gândeam
cum o să ne ocupăm de asta?
Mereu sunt tensiuni când ai un grup
care muncește ca să servească.
Știm că poate nu e destul de repede sau de bine.
Știm că se putea mai bine.
Cred că asta voia José să facă.
Și acum face asta.
E atent să semnaleze probleme când le observă,
nu ca să arate cu degetul, ci ca să atragă atenția asupra oportunității.
Pur și simplu, nu mai am bani.
FEMA va debloca niște fonduri, dar se mișcă atât de încet!
Cer o linie de credit, dar aproape am ajuns
la un milion de dolari, bani pe care nici nu-i am.
Era extenuat psihic și fizic.
Îmi amintesc că a avut o cădere
și pur și simplu… nu s-a putut stăpâni.
Ți se rupea sufletul să vezi că, deși făcea atât de multe,
se simțea de parcă nu era destul.
Toți i-am spus: „Trebuie să faci o pauză.
Trebuie să dormi, să-ți vezi familia.”
Avea nevoie măcar de o zi de odihnă.
Cred că până la urmă s-a întors…
CARLOTA FIICA LUI JOSÉ
…doar ca să meargă la doctor.
Când s-a întors era deshidratat, stors de vlagă,
lucru neobișnuit pentru el.
I se citea în privire
că era aici fizic, dar nu și emoțional sau mental.
Mama îl implora să nu se întoarcă încă.
Să mai stea puțin, să își refacă forțele, pentru că mereu uită de el.
Îmi fac griji când pleacă…
LUCIA FIICA LUI JOSÉ
…pentru că nu se știe. Cunoscându-l, nu se știe ce nebunie mai face.
Podul.
Ține-te bine!
Cobor ca să urc acolo.
Dacă nu mă întorc, asta e.
Mereu îi spun:
„De ce te-ai făcut eroul
„care trebuie să ajute pe toată lumea?”
Patru mii, de orez…
Pe când era acolo,
poate că nu vorbeam cu el câteva zile,
fie din cauza conexiunii proaste,
sau fiindcă era ocupat. Î-l vedeam la știri.
Sau vedem că folosește Twitter și atunci știm că e bine.
OPERAȚIUNEA OROCOVIS
Ne-am făcut cont Twitter când eram mici, doar ca să mai știm de el.
Dle președinte, cred că vom hrăni insula.
Trebuie doar să ne asigurăm că lăsăm la o parte banda roșie.
Când l-am văzut pe președinte că aruncă șervețele…
Nu e vorba de șervețele. A fost frumos gestul.
Problema e că asta deveneau ajutoarele.
Stați să vă arunc… niște oase.
Ăsta nu e ajutor.
Celor care nu se pot deplasa de acasă,
le ducem noi mâncarea.
Aduceți de cinci săptămâni?
Da, băieții aduc.
Da, din prima zi, întregii comunități.
- La mulți ani! - Mulțumesc!
Are 90 de ani, e veteran.
Avem mii de nume.
Le știu pe de rost. Livrează persoanei.
Când spun că au livrat 1.000 de porții într-o zi,
nu le-au lăsat aruncate.
Au fost la ușă
cu fiecare din cele 1.000.
Ăsta e ajutor.
José e un tip pragmatic.
Are visuri mari și o viziune mare,
dar e mereu ancorat la ce e posibil.
Nu are țeluri nebunești.
Da, asta are sens.
Totul era nebunesc, dar credeam în el, că poate,
și am decis să participăm.
Proprietarul mi-a zis: „Vine José Andrés în Puerto Rico
ca să construiască, să hrănească oameni.”
PATRON PEKO PEKO FOOD TRUCK
Mi-am zis: „Da!”
Începe o nouă zi.
Gătim pentru cât mai mulți oameni.
Le-am zis tuturor amicilor cu food truck,
că dacă se întâmplă ceva nasol în Puerto Rico,
suntem o armată de bucătării.
E un moment important!
Vine primul food truck!
Vine și al doilea food truck!
Al treilea food truck se întoarce deja!
Azi, probabil că am avut cam 3.000 de porții cu food truckurile.
Lumea îl subestimează pe José.
A făcut școală doar până la 14 ani.
Lumea se uită la el: „E un spaniol masiv,
simpatic și-mi place cum gătește.”
Îl subestimează.
- Mii de porții! - Nu știu...
- …dimensiunea problemelor… - Mâine le livrăm!
…abilitatea de a găsi oameni care termină treaba.
El va rezolva problema. Va hrăni oamenii.
Azi o să gătim în neștire.
Să fim cei mai tari!
Gătim pentru mii de oameni.
Creăm ceva ce se va studia la istorie.
- A ajutat? - Erau 150, desigur!
- A ajutat? - Totul a fost gata.
S-a dus vestea că facem de mâncare.
Dintr-o dată, apare Armata Salvării
și ne cere mâncare pentru căminele de bătrâni și spitale.
Ne-au sunat: „Salut! Nu avem ce să dăm de mâncare pacienților.”
A fost un moment minunat, pentru că îți dădeai seama că,
deși nu aveam experiență,
în conducerea întrajutorării la acel moment,
e doar foarte simplu.
FEMA au zis
că fac asta pentru profit?
Da.
Incredibil!
La început m-am străduit mult.
ONG-ul meu nu era o organizație renumită.
Iar FEMA a finanțat World Central Kitchen
ca să lucrăm.
Dar ulterior, s-a scris în presa locală…
CONTRACT - UN MILION DE DOLARI
...că Andrés s-a dus în Puerto Rico ca să se îmbogățească.
Am fraze dure despre tine.
Că ești un escroc,
un hoț,
că ai venit să faci bani,
că operațiunea asta te face milionar.
Sunt președintele World Central Kitchen.
Și de la niciun ONG din care fac parte, în nicio funcție,
n-am luat nici un cent de la niciunul.
Chef, întrebarea e clară.
Câți bani din acest contract
ajung la tine?
Zero.
În buzunarul tău?
José a fost extrem de frustrat de birocrație.
Au murit 3.000 de oameni în Puerto Rico și nu din cauza uraganului,
ci a lucrurilor făcute de mântuială.
Era neîncrezător, desigur, fiindcă
José nu provine din acea lume în care guvernul procură,
José nu vine din birocrație.
El vine din sectorul privat, e un antreprenor.
Și ca antreprenor faci
orice e nevoie ca să rezolvi o situație.
Și acesta e modelul creat de această mișcare.
Când beau un rom, seara, la hotel,
eu îl plătesc.
Când fumez un trabuc seara, la final,
eu îl plătesc.
Mă simt puternic, dar și neputincios totodată.
Poți face mai multe, dar nu ai cum,
când ai americani flămânzi care se culcă fără nimic de mâncare.
Uneori lumea mă întreabă:
„Cum ai ajuns unde ești azi?”
Și uneori le răspund:
„Sunt așa datorită părinților mei.”
Mama și tata erau asistenți medicali.
Lucrau în același spital.
Am stat mult timp prin spital,
pe holurile de la urgențe.
În acel moment am văzut
asistente și medici făcând mai mult decât trebuie.
Îi vedeam citind o carte unui copil care nu avea rude lângă el,
sau ducând o bătrână la plimbare,
pentru că nu avea cine să o facă și avea nevoie de mișcare.
Mici gesturi de empatie.
I-am văzut pe mama și tata făcând asta.
L-am văzut pe tata hrănind pe toată lumea când avea zi liberă. Adora să gătească.
De la tata știu că dacă venea lume în ultima clipă,
trebuia doar să mai pun puțin orez și va ajunge pentru toți.
Am avut o relație complicată cu mama.
Mama era o persoană fascinantă, foarte iubitoare.
Se dedica oricui.
Dar mai avea
unele momente mai… intense.
Cum eu eram fratele mai mare, a fost complicat,
pentru că simțeam că trebuia să-mi protejez frații mai mici.
Dar era complicat.
Poate că de asta găseam mereu moduri
de a fi departe de casă într-un mod creativ.
„Lăsați-mă să studiez mai departe, în Barcelona”, deși aveam 15-16 ani.
„Lăsați-mă să stau mai mult la muncă, să câștig mai mulți bani.”
Dar mama era o femeie fermecătoare și îmi e dor de ea.
Dar era foarte insistentă și nu accepta să-i spui „nu”.
Această trăsătură probabil că am preluat-o de la ea și o am în ADN.
Iar tata era un tip minunat căruia îi plăcea să gătească pentru toată lumea.
Și mi se pare că am și trăsătura asta de la el.
Așa că vreau să mă concentrez asupra părților foarte bune
moștenite de la mama și tata.
- Unde mergi? - Pa!
- Plec. Să nu aud. - De ce?
- Nu vreau să știu. - E bine.
Știu. Nu-mi pasă.
- Dar vei fi acasă? - Da.
- Da! - Vor să te știe.
- De mine știu destule. - Pa!
Pa!
Chiar dinainte ca prietenii mei să-l cunoască pe tata,
eu îmi cer scuze anticipat,
pentru că cine știe ce-o să facă?
E foarte imprevizibil.
Tu faci portocalele! Tu…
Mereu știu că nu va fi tăcut.
Asta se știe.
Pune-o jos, acolo!
Am vrea să fie mai convențional,
ca un tată obișnuit.
Iar el sparge bariera.
Ne-a luat ceva timp să învățăm asta.
Și anume că nu îi e rușine așa cum e.
Iată-ne, gătind de acasă,
pentru că atunci când gătim împreună, prosperăm împreună.
Exact!
Familia mea înseamnă totul pentru mine.
Du-te acolo.
Fetele mele sunt la vârsta la care, până să-mi dau seama,
vor absolvi anul viitor.
Așa taie o fiică de chef care merge la facultate.
- Nu… - Priviți!
- Nu vreau școală de bucătari. - E o metodă de manichiură.
- N-a făcut cursuri. - Bine.
Sunt un profesor slab. N-a învățat nimic.
Pot doar să spun că ăsta e cuțitul meu.
Până și azi îmi amintesc de aromele
care ieșeau din bucătăria mamei.
Toată coregrafia preparării
a influențat modul în care privesc și azi mâncarea.
Dacă ai piper, îl pui.
Dacă n-ai piper negru, nu-l pui.
Nu vreau să idealizez. Mama și tata lucrau…
Știi ce facem?
…deseori încropeau la repezeală ceva de mâncare.
Dar puneau dragoste în ce făceau.
Tată, ce te încântă în următorii patru ani?
Știi ce mă încântă?
Că ești fiica mea.
- Carlota! - Da.
Îmi amintesc că eram aici cu soția mea,
și o aveam pe prima noastră fiică, pe Carlota.
Cred că pentru prima dată am realizat
că abia învățasem să fiu un adult,
abia învățasem să fiu soț,
iar acum trebuia să învăț să fiu tată.
Da!
Dacă nu m-ar fi ghidat soția cu vocea ei minunată,
nu cred că aș pretinde că am fost un tată de succes.
Cel mai greu îmi era când José era plecat,
și când se întorcea, să se adapteze iar la rutina familiei.
Copii poate că se certau, iar el zicea:
„Putem avea puțină liniște?” Îi spuneam: „Bun-venit la viață.”
Mama e clar un fel de liant.
Îl ține intact pe tata. Pentru că el e peste tot.
Soția m-a luat de bărbat pentru cum gătesc.
Spune-i mamei tale.
El s-a însurat pentru rețetele mele.
Mama mereu spune
când e întrebată cine gătește acasă,
că tata gătește,
dar ea hrănește familia.
Tot ce știu despre gătit datorez soției mele.
Lumea mă întreabă: „Aveți doar trei fete?”
Le spun: „Am trei fete și un băiat.”
Sunt foarte irascibil, uneori.
Soția mea mereu mă temperează.
M-AM ÎNDRĂGOSTIT
Uneori mă privește cu un zâmbet,
uneori cu o mină serioasă, parcă ar spune: „Cine te crezi?”
Și mă calmează instantaneu.
Partea bună e că râdem împreună
și asta cred că e foarte important.
Așa că asta mă menține întreagă la cap.
Spunem că José face ce face,
pentru că eu fac ce fac. Vine acasă și găsește
un rai de siguranță.
Un rai de siguranță, dar e ceva real.
Trebuie să adaptăm.
Dacă nu îți iese rețeta,
îi schimbi numele.
Sunt sigură că mama are mereu un rucsac gata pentru el în orice clipă.
Pentru că nu se știe niciodată ce se ivește.
Imagini de la erupția
vulcanului guatemalez Volcán de Fuego par apocaliptice.
Au loc evacuări și salvări.
Peste 3.000 de oameni au părăsit locuințele.
Au plătit cu viața cel puțin 25 de oameni.
Și aproape un milion sunt afectați.
Zone odată vibrante și vii,
acum sunt înghețate sub cenușă.
GUATEMALA, VULCANUL FUEGO 2018
Deci mergem aici, apoi o luăm spre nord.
- Trebuie să ieșim… - Da.
- …pe acolo. - Plecăm într-o comunitate.
- La 6.30. - Da.
CHEFI DE AJUTOR
Sam va prelua conducerea la asta.
- Mersi, Sam. - Ne ajută vreo două săptămâni.
Doar două săptămâni?
E un început.
Întrebarea e ce le va îmbunătăți viața.
După ce mănâncă doar sandviciuri cu fasole,
e clar că e mai bine dacă gătim ceva proaspăt cu pui sau cu vită
și avem proteine, amidon, legume.
Stai! Unde le ducem?
- La ușă. - M-am lovit.
- Ajungem la ușă. - Bine.
Suntem în regulă.
Bine, echipă, să facem grămada.
Unde e vreo luptă, ca cei flămânzi să poată mânca,
noi vom fi acolo.
- Da. - Da!
În situația asta, trebuie să fim atenți, pentru că risc să vă pun în pericol,
dincolo de faptul că ratăm misiunea.
Dar cred că merită să ne asumăm aceste riscuri ca să hrănim oamenii.
- Mă înțelegi? - Te înțeleg.
Unul dintre tipii care a murit
s-a dus cu propria mașină
- …sus pe munte… - Ca să-i avertizeze.
…ca să-i avertizeze și a fost omorât.
Le spunea: „Plecați, vulcanul va erupe!”
Și unii și-au zis că-i nebun.
Da, ca Petrică și lupul.
- Nu? - Da.
- Ca cine? - Ca Petrică și lupul.
Dacă a tot strigat că vine lupul,
și nu vine niciun lup,
iar când vine, nu-l ascultă nimeni.
Înțeleg engleza.
- Nu-mi explica. - Nu știu dacă e…
- Am înțeles. - Dacă e internațională
- …sau nu. - Lupul, știu.
Vrei să-l omori de foame.
Nu asta e ideea.
- Nu așa e povestea. - Scuze, bine, știu.
Nu cred că cineva care lucrează în urgențe
cu World Central Kitchen se gândea să lucreze cu noi
nu fiindcă noi i-am ales,
ci pentru că circumstanțele i-au ales.
Mulți cred
că dacă lucrezi în condiții periculoase
trebuie să fii neînfricat, să fii nemilos.
- Mai e un bolovan acolo. - Da.
Dacă nu vrei să riști nimic, stai acasă,
unde e foarte bine.
Consider toate acestea, la fel ca în viață, ca un risc calculat.
Și calculăm ce impact va avea
asupra celorlalți, asupra umanității, faptul că tu riști astfel.
E doar cenușă. Nu e un nor, nu e ceață.
Cariera asta poate fi foarte singuratică.
E greu să păstrezi o relație, când nu ști unde vei fi mâine.
Majoritatea oamenilor, chiar și cei de acasă care te știu
că faci asta de ani de zile, nu înțeleg totalmente.
Pe când aveam 11 ani…
OPERAȚIUNI DE AJUTORARE
…fratele meu, de 15 ani pe atunci,
a murit salvându-mi viața într-un accident de mașină.
Asta m-a zdruncinat serios, copil fiind.
Mereu m-am gândit să-mi fac
un tatuaj în amintirea lui.
Până la urmă, m-am hotărât la „Mulțumesc”, pentru că ce altceva spui?
MULȚUMESC
E ca o reamintire constantă pentru a fi recunoscător.
Ce vreau să realizez e simplu. Cum pot împuternici comunitățile?
Nu ne putem gândi doar că împărțim mâncare gratis.
Și trebuie să încercăm sisteme
în care oamenii își gestionează situația
și propriile probleme.
Comunitatea de aici
m-a învățat azi o lecție importantă
într-o zonă îndepărtată în Guatemala, la Ceylán,
la cinci kilometri de vârful vulcanului.
Deși comunitatea are resurse umile,
toți au venit cu un pahar, o cană,
cu farfuria și furculița lor, iar aici e tot gunoiul.
Așa ar trebui să se ofere ajutor.
Nu putem împărți mâncare și să facem mai mult gunoi
și mai multe reziduuri.
Adios, señoras.
Le-am dat o bucătărie completă,
ca să poată hrăni o comunitate de 1.200 de oameni aici.
Aici e bine.
Practic, în cazul unui dezastru,
au mâncare, apă purificată,
electricitate și comunicații.
În principal, mai ales cei implicați în dezastre naturale,
nu voiau să cerșească.
Nu e intenționat, dar există acest schimb.
Aproape că cer să renunțe la o parte din demnitatea lor
legat de ce e nevoie ca să primească acel ajutor.
Mereu m-am gândit
cum să ajuți mai mult pe cineva ca să se poată ajuta pe sine.
Apoi contează cum o faci tu.
E partea de umanitate.
Acel ultim pas, modul în care ajuți pe cineva,
cum percep ei asta?
Cum nu e nevoie să renunțe la demnitatea lor în acest proces.
Când plecăm, când Omul alb cu puterea lui
și organizația lui non-profit părăsește țara respectivă,
ne asigurăm că ce lăsăm în urmă
va continua să avanseze pe propriile puteri. Asta visez.
Dacă acceptați să ne ajutați
să preparăm 3.000 de porții zilnic, gustoase și arătoase…
FONDATOR DC CENTRAL KITCHEN
…învățați, veniți aici și munciți, vă oferim o slujbă bună.
Aveam 24 de ani
și eram voluntar la DC Central Kitchen,
unde lucram alături de foști pușcăriași,
de oameni fără adăpost,
care își găsiseră dintr-o dată un loc pe care să-l numească acasă.
Robert Egger și-a dat seama de problema irosirii hranei.
Vom aduce acea hrană într-o bucătărie,
unde vom reambala mâncarea neatinsă,
și o vom da oamenilor
nevoiași din jurul Washingtonului.
Anual, aici, 5.000 de voluntari își suflecă mânecile
și dau înapoi ceva comunității.
Oameni ca José Andrés, unul dintre tinerii bucătari-chefi din America.
E aici azi?
Ridică-te, José.
Ușa se deschide și intră José. Așa că am început să vorbim.
Nu mai văzuse un curs de pregătire.
Ideea că înveți oamenii să gătească
a rezonat foarte bine cu el.
Fiecare ins ar trebui să câștige respectul celui de lângă.
Dacă nu avem respect, nu avem nimic.
Și asta face DC Central Kitchen!
Robert Egger m-a învățat ceva ce mi-a luat ani ca să pricep.
M-a învățat că să oferi pare să însemne
mântuirea celui care oferă,
pe când ar trebui să însemne eliberarea celui care primește.
Dăruim prea mult, ca să fim mândri de noi.
Nu facem destule ca să ne asigurăm
că atunci când dăm eliberăm oamenii de problemele lor.
HRANĂ PENTRU ORAȘ
José a fost ca jokerul.
Nimeni nu l-a văzut venind.
Intra în lumea gastronomică
radicalizând-o cu gastronomie moleculară
și cu toate câte făcea, lucruri ignorate de alți chefi.
Azi vom încerca
să hrănim oamenii cu aromă maximă din minimum de cantitate de mâncare.
A început să schimbe lucrurile.
Toți îl admirau.
Cred că ne e scris nu doar să avem restaurante minunate,
cu feluri de mâncare sofisticate, dar totodată ne e scris
și să încercăm să rezolvăm problemele care includ mâncarea.
José Andrés este unul dintre chefii cei mai vestiți din America,
cu un imperiu de restaurante.
Eternul optimist supervizează 27 de restaurante,
inclusiv zece în Washington D.C.
Dar e de găsit, mai degrabă,…
URAGANE, MESE CALDE
…în ajutorarea după un dezastru.
Modul în care oferim întrajutorare trebuie să se schimbe.
Nu urmați o rețetă.
UNIV. WASHINGTON
Când urmăm reguli ca la carte,
ne pierdem capacitatea creativă.
Gătesc doar folosind soarele!
Salut!
Putem hrăni pe oricine, oriunde, oricând.
Care este țelul tău suprem?
Probabil că cel al fiecăruia dintre noi
ar trebui să fie acela de a ne face auziți
și că ar trebui să părem puțin nebuni.
Mi-ar plăcea să contribui la crearea unui sistem
de stârpire a foametei în lume.
TIME DIFERIT. NU SINGUR.
Ai 30 de restaurante. Ai o soție minunată acasă, în D.C.
Ce te mână să-ți iei vesta și să urci într-un avion spre dezastre?
Ca mulți alții, uneori mă simt vinovat.
Și măcar atât să fac, să dăruiesc înapoi un pic.
E un chef faimos care are restaurante în SUA.
Mulți spun: „Extraordinar, José e un chef,
dar e și un om caritabil.”
Nu alege între unul sau altul.
Totuși, priviți ce ușor le îmbină.
Lumea trebuie să vadă că poți face totul,
că nu trebuie să alegi între integritate și salariu.
E cea mai bună mâncare.
E nemaipomenită. Mulțumesc! Gracias!
Încă n-am pierdut niciun client.
BAHAMAS, URAGANUL DORIAN
Vreau să dau lista la Autoritatea Portuară.
Mă refer la camionete, combustibil, generatoare.
Ce avem de gând? Vom face paella?
Da, sau ce vrem la punctele de distribuție.
Propan, benzină pentru camionete, camionete.
Ne trebuie gheață. Aveți?
Într-un loc cred că am devenit compleți,
și toată experiența acumulată în atâția ani…
Încălzitoare?
…s-a materializat în Bahamas.
Cât de pregătit e un astfel de aeroport să primească așa ceva?
- Da. - Urmăriserăm uraganul Dorian
de o săptămână deja,
și aveam o echipă gata să plece la Puerto Rico.
AJUTOARE
L-a ratat la mustață și prindea forță.
Apoi am plasat echipe în toată Florida.
Apoi furtuna s-a întețit și mai tare și a schimbat direcția,
și toate previziunile indicau că se îndreaptă spre Bahamas.
OPERAȚIUNI DE AJUTORARE
E vorba de 545 de kilograme.
Suntem la 130 de kilometri sud
și ne pregătim aici, în Nassau,
discutând despre logistică, cum să ducem lucrurile acolo
cu barca sau cu avionul.
Știi că nu știi ce e de făcut decât după.
OPERAȚIUNI DE AJUTORARE, WCK
Acum suntem chiar pe margine. Vânturile astea au lovit zona asta.
Facem toate pregătirile aici.
Avem echipe aici și vom transporta lucruri
la Freeport cât de curând.
Urgența are un mod aparte de a-ți vorbi.
Trebuie doar să asculți.
Dacă ești cu picioarele pe pământ, poți să asculți.
Poți să asculți situația.
Poți să asculți vântul.
Poți să asculți valurile.
Poți să asculți oamenii.
Te poți pregăti.
Da.
Dar nimeni nu poate controla natura!
Vreau să înțeleagă toată lumea
că aici nu suntem în uragan!
Suntem la 145 de kilometri distanță.
Imaginați-vă ce e în Abaco!
Ăsta va fi unul dintre cele mai mari!
Să ne rugăm pentru toată lumea!
Vântul are tot 96 km/oră?
Da.
Și va trebui să sunăm ministrul sau pe cineva, să ne lase să zburăm.
Va trebui să fim atenți cu asta, fiindcă ne-au zis
că putem intra doar azi la 8:00.
- Da. - E prea târziu.
- La opt seara? - Așa ne-au zis.
Dar nu vrem să intrăm noaptea.
Știu, dar așa au zis.
De ce să riscăm,
dacă toată lumea spune că e periculos?
Pilotul va decide când e sigur
sau riscant, dar ne trebuie permisiune.
- Luăm sandvișuri? - Da. Ne așteaptă o mașină.
Nu te deranjează să zbori fără permisiunea guvernului?
Da, poate că acum sunt așa de ocupați, încât mai bine le cerem…
Iertare.
Putem băga aici câteva?
- Da, punem și aici. - Bine.
E nasol?
Ce-ar fi să merg eu înapoi, raportez situația și tu să rămâi aici?
Exact. Eu rămân,
dar cred că el trebuie să plece foarte repede.
Cât de repede?
În cinci minute.
Când ajungi într-un caz ca ăsta,
trebuie să fii foarte descurcăreț.
E o situație extremă, pentru că ești pe o insulă.
Se poate salva ceva din hotel? Bucătăria e utilizabilă?
- Nimic nu e utilizabil. - Zero?
Da. Nu avem curent.
- Bine. - Generatorul e răsturnat pe o parte.
Dacă-ți aducem un generator, bucătăria ar fi funcțională?
- Da, s-ar putea. - Haide!
Am auzit că e mare nevoie de mâncare aici.
Avem niște sandviciuri și fructe.
Le vom împărți oamenilor,
și ne vom asigura
că găsim un loc pentru prima bucătărie,
că de nu, mulți vor flămânzi.
- Sunteți bine cu toții? - Da.
Fiul meu e în Freeport și n-am nicio veste de la el.
Iisuse!
Vom hrăni toate adăposturile de pe insulă
atâta timp cât e nevoie.
Câți oameni aveți aici?
- Peste trei sute. - Peste?
Da.
Uneori e greu să începi să gătești mâncare caldă în prima oră.
Dar ce poți face uimitor de repede
sunt sandviciuri rapide,
care alină repede foamea.
Acum avem cam 300 de sandviciuri
- …și fructe. Deocamdată. - Da.
Vor veni cu elicopterele.
E aproape ca o PGM,
porție gata de mâncat.
Dacă le dai asta și niște fructe,
e o combinație foarte bună care poate
aduce repede o alinare.
Ca toți cei flămânzi să mănânce.
Mulțumesc!
Inspectăm bucătăria de aici.
Singura bucătărie întreagă din Marsh Harbor era la hotel.
Și fusese complet scufundată.
Aici a fost restaurantul,
care, evident, n-a supraviețuit.
Dar bucătăria, da. E uimitor.
Acolo e un aragaz și un cuptor cu care vom încerca să lucrăm.
Se pare că am putea lucra aici.
Facem bucătăria de aici sau o folosim pe cea din Abaco?
Trebuie să ne decidem repede.
Acum totul trebuie să vină la Nassau.
Până nu avem o bucătărie,
trebuie să încropim aici cât de multă mâncare.
Elsa, tu știi să faci asta mai bine ca oricine.
O ai aici pe Karla, pe tânăra Jedi.
În bucătăria asta putem găti 10.000 de porții, dar cum le ducem acolo?
Să vedem câte putem umple și câte intră în elicopter.
Una, două, trei.
Fiecare e altfel.
Cu totul și cu totul altfel.
V-ați uitat la Invazia zombi?
Așa e aici.
E sinistru. Sam cică: „Vrei să mergi acolo singură?”
ELSA CORRIGAN VOLUNTARĂ
„Sam, pe bune?”
Am fost cam
la 11 dezastre, poate la 12 cu World Central Kitchen.
Cam jumătate au fost incendii.
Suc de lămâie Meyer.
Sare.
Am pregătit bucătării ca să furnizăm foarte multe porții.
Mă menține sănătoasă la cap
să știu că fac ceva, nu mă uit la știri
și văd ce oribil e totul. Așa pot măcar să fac ceva.
Mâine vine furtuna.
- Ai auzit? - Da.
De multe ori, nu-i văd pe oameni. Eu doar fac mâncare.
De data asta e puțin altfel.
Chiar îmi place să îi văd pe oameni.
Dacă Dumnezeu vrea,
voi trăi.
- Baftă la noapte! - Mulțumesc!
Încercăm să vă găsim și mâine, bine?
Nu lăsa pe nimeni să hotărască cum îți va fi ziua.
A venit uraganul Dorian, dar n-o să-mi hotărască soarta.
KENTON ROKER VOLUNTAR
Eu îmi controlez soarta și decid cum va fi.
- Acolo! - Trebuie să marchezi colțul.
Am pierdut o afacere,
dar privesc asta ca pe o ocazie
de a mă schimba pe interior.
De ce să plângi după laptele vărsat? E deja vărsat.
A venit uraganul și și-a făcut treaba.
Acum noi trebuie să ne facem treaba ca să supraviețuim.
Gata? Un, doi. trei.
- Grijă la picioare! - Lăsați-l jos încet. Așa!
Să faci o bucătărie să fie funcțională în acest context,
pe o insulă părăsită, unde lucrezi cu resursele
existente pe insulă, e greu, ca de obicei.
Nu au gaz.
Poate că mai e aer pe conducte.
Trebuie să facem curat aici.
Ce vrei să facem cu mesele?
- Gata? Trei. - Trei.
Avem 450 kg de orez.
- Orez? - Da.
Asta va fi bucătăria principală și putem livra mâncare de aici.
Alejandro era bucătar. Nu știa dacă vom reuși
A TORRES CHEF
…să curățăm bucătăria bine.
Cred că o puteam curăța destul de bine,
dar durează câteva zile
până încep să miroasă mortăciunile.
Da, bine.
E o bucătărie îngrozitoare.
Și ați făcut curat?
- Baftă! Da. - Vai, a fost…
Mult mai rău.
Atunci, ce facem?
N-am avut o idee bună de la început.
Nu e bine deloc.
Nu mi-aș hrăni familia dintr-o bucătărie ca asta.
Punct. Nu se poate.
Trebuie să găsim cel mai sigur loc unde să gătim.
Nu vă putem muta pe toți odată, dar vor veni bărci.
DISPERARE ÎN BAHAMAS
Aici, în Marsh Harbor, în port e o mare operațiune de evacuare.
Sute de oameni pleacă, încet-încet.
Uitați câți așteaptă aici.
Toate femeile și copiii
- …pe acolo! - Avem ceva mâncare,
dar nu o împărțim.
- Nu vreau să creez haos. - Dă-mi cinci bărbați de-ai tăi.
- Am o minge. - Da?
Îmi dați pe ea ceva de mâncare?
Nu, noi asta avem. Avem mâncare.
Știu. Am citit.
N-o da la schimb.
Îți dau un sandvici.
Aș vrea ceva de băut.
Oprește-te!
Vrei să faci haos aici?
De câți ani tot zic asta?
Acum toți vor veni aici!
Știu.
Nu mă zăpăci!
Facem o linie. Ajută-mă s-o fac.
Asta e.
Îi hrănim până când nu mai e.
- Îmi cer scuze. - Nu.
Nu mie să-mi ceri scuze, cere-i lui.
- Mi-e ca un frate. - Nu ți-e prieten.
- Nu vreau să aud. - De ce m-am supărat?
- Nu vreau. - Spune-i!
- Nu-ți face griji. - Nu!
- Explică-i. - Nu vreau să aud.
Spune-i lui ce s-a întâmplat.
- Nu. - Știți de ce
eram supărat? Știți ce se întâmplă cu oamenii ăștia?
Uneori, când începi să dai mâncare neorganizat,
știți ce se întâmplă? Vin buluc și creează probleme.
- Nu. - De asta eram supărat.
- Credeți-mă. - Înțeleg.
- Mi-ai văzut reacția, dar… - Da.
…n-a fost degeaba. Am mai văzut asta.
- Știu. - Acum sunt de acord cu tine.
- Da. - Nu...
- …mă scuz. - Nu.
Dar, când se întâmplă… vreau.
Uneori, când se întâmplă așa și lumea vede
și vin toți. În Haiti a fost așa. Uneori…
Dar când lumea vede,
spune că nu ai iubire, conștiință.
Nu e așa.
- Bine. - Pa!
Dar, mersi, dle José.
Mulți zic mereu: „José, îi cerți tare pe toți.”
Mi-ar plăcea să fiu amabil tot timpul.
„Bravo ție!”
Îmi pare rău.
Când nu se întâmplă așa, totul e ***,
mai ales când lumea e flămândă.
Nu e treabă bună, pentru că nu maximizăm ce putem face.
Ce altceva să mai zic?
„O poți spune și frumos.”
Bine, hai s-o spun frumos.
Nu ne folosim în întregime potențialul.
Bine? Ce urmează?
Dacă e bine, minunat,
dar dacă nu, zic așa: „Nu ne folosim bine potențialul!”
Băieți, faceți o linie.
Haideți!
Bine?
Sam, salut! Ce mai faci?
Spune-mi de ce avem nevoie.
Avem chestii în Abaco, dar nu e curent,
nu e apă, nu e frigider.
Nu putem aduce mâncare.
A așteptat. Stai!
Bucătarii funcționează în haos. Asta fac ca să-și câștige existența.
Să nu mai aud nimic de paella. M-am săturat.
Vreau paella să fie așa un teanc.
Cineva trebuie să vadă. Nu tot timpul eu.
Să fiu ăla rău.
Uneori, când ai un restaurant, parcă ai un haos organizat,
pentru că chiar dacă ai meniul pregătit și totul gata,
și posturile pregătite, pot interveni multe.
Apare haosul.
Ei umplu cutii.
Chelnerul greșește masa,
bucătarul uită că cineva are o alergie.
V-am zis de dimineață că luăm asta!
Fi-mi-ar!
Într-un fel, o bucătărie pregătește oamenii
în domeniul restaurantelor să se adapteze situațiilor.
Se simt chiar mai bine în haos.
Așa că, la dezastre,
contextul e diferit, amplasarea e diferită,
proporția e diferită,
dar bucătarii sunt ideali pentru ce facem.
E o mare provocare pentru noi.
Cred că avem destulă experiență
acumulată, ca să rezolvăm asta.
Să ne pregătim să încărcăm.
Să aducem o tonă de mâncare.
Și să o păstrăm rece.
Poți avea aia, aia.
Mâine ne mai vin două.
Guvernul ne-a dat două containere de 12 metri
chiar după furtună, pe post de morgi.
Ăsta e un frigider foarte mare.
Din fericire au folosit doar unul.
Au zis: „Îl puteți folosi, dar nu-l mutați.”
- Să aducem mult aici. - Aducem.
Spune-i să aducă mâncarea. Nu mai putem aștepta.
Când am ajuns aici prima dată cu mașina,
Sam s-a oprit în mijlocul unei vraiști.
A zis: „Am ajuns aici.”
Am întrebat: „Unde aici?”
La care el: „Aici vom avea bucătăria.”
Ventilatorul ăla îl vom folosi
împotriva insectelor.
Iar astea pentru bucătărie.
Încuietoare noi, cu cheile lor.
Asta e bine.
- Auzi, Kyle! - Da?
Vezi cheia aia mare de țevi prin bena camionetei?
Era demențial. Parcă eram niște cowboy.
Eram ceva între cowboy și pirați
în prima lună aici.
Și dacă o întorci?
A trebuit să improvizăm chestii.
Găsisem un cort uriaș distrus complet, dar mare parte din pânză era bună.
Restul s-a construit în jurul lui.
Unu, doi, trei!
Mâncare caldă!
Fiind o națiune insulară,
ai de hrănit simultan locuitorii afectați ai unei țări întregi
care sunt complet izolați unii de alții,
folosind tot ce se putea,
orice mașinărie imaginabilă, în afara unui submarin,
să duci mâncare acolo unde e nevoie.
Era un pod distrus care izolase întreaga insulă Abaco,
aproximativ 600 de oameni.
Acolo am trecut cu un vehicul-amfibie prin locul unde podul
fusese distrus și ne-am dus din ușă în ușă.
Când ne-au văzut pe noi, zâmbitori, cu mașina asta bengoasă,
venind pe un drum pe care nu mai venise nimeni,
le-a schimbat brusc moralul.
Ați comandat pizza?
Pizza? Da, domnule.
Eu sunt doar băiatul cu pizza.
Cum ați adus asta aici?
Plutește.
- De ce aveți nevoie? - De tot.
Vom sta aici o vreme. Căutăm oameni care să ne ajute.
- Bine, și tu… - Căutăm oameni…
- Aici locuiești? - Nu, în Nassau, de fapt.
Oamenii vor să-și ajute comunitățile,
dar așa nici nu se mai gândesc la criza imediată
și se simt utili. Le redirecționează energia.
VOLUNTAR, WCK
Ador să livrez mâncare.
Să văd unde e ăsta.
Bună!
După furtună, toată lumea mânca doar gustări,
mâncând chipsuri, tăieței și chestii din astea.
Am mere azi.
Să primească mâncare caldă era ca viața.
Cum te cheamă?
- Devin. - Vino aici, Devin.
Hai să vorbești cu mine.
Așadar acum,
sunt singur aici. Fără familie.
Nici prietena, nici alte rude.
Dar o să fiu bine.
Da, dar, cu toate astea, ești fericit.
Și eu. Am zis că și eu.
- Am pierdut tot. - Sunt viu!
- Da? - Am mâncare zilnic.
- Gratis. - Și lucrez.
E cel mai bine. N-am facturi de plătit.
- Așa e. - Ce griji să am?
Pa, Devin! Dă-mi puțină iubire. Haide, da?
- Fii binecuvântat! - Mersi pentru mâncare.
Salutare!
După furtună, am vrut să fac ceva să ajut,
pentru că n-am plecat.
Spuneau tuturor că trebuie să plece.
Și mulți au plecat.
- Vreți de mâncare? - Mi-au dat o tavă,
și am servit lumea.
Am vrut să fac mai mult.
Așa m-am implicat în World Central Kitchen.
Da.
Mâncare caldă!
Când vezi acum pe fiecare dintre cei care lucrează cu noi
sau câți voluntari ni s-au alăturat…
Să înceapă călătoria!
Avem pui și paste vegetale.
- Poftă bună! - Da.
…toți au aceeași chemare la acțiune
chemare la empatie.
- Mulțumesc. - Ești mare. Dă-mi o îmbrățișare mare!
Știu.
Ajutând, fac ceva util.
Așa că mă simt bine.
Avem atât de multă empatie…
- Ce faci? - …mereu.
- Ce faci, dragă? - Super! Minunat.
- Bine. - Dragilor!
Știi dacă varza rasă e bună?
Ar trebui tăiată, dar…
- E mai bine? - Da.
Dacă tradițional e tăiată, putem face așa.
Pastor, el e Chef José.
- José? - Da.
Deci el e bucătarul.
- Nu tu? - El spală vase.
Bahamas e puternică.
S-a întâmplat pentru că fiecare bărbat și femeie de la World Central Kitchen
erau stăpâni pe situație.
Salut, Rodrick!
Ai adus ceva de mâncare azi?
Că suntem stăpâni pe acest moment.
Că ne asumăm responsabilitatea de a aproviziona oamenii care sunt uitați.
Că stăpânim situația.
E a noastră. E răspunderea noastră.
Bine, mă duc.
- Fă-o! - Da.
Haideți repede înapoi!
Aș prefera să terminăm înainte să se întunece,
dar trebuie să terminăm, ca să hrănim oamenii.
Cât de mulți putem.
Suntem la capacitate maximă.
- Bravo, omule. Te-ai descurcat grozav. - Mersi!
Avem mere, apă și niște sandviciuri.
- Când plecați… - Nu, suntem bine.
…dacă vreți să lăsați asta aici, o păstrăm.
Bine. Da.
Ai o motocicletă sau ceva să iau la schimb?
Nu e o slujbă. E o chemare.
Da.
Îmi place cum le zâmbești oamenilor, cât de mult te iubesc ei.
Și îmbrățișezi spiritul World Central Kitchen.
- Mulțumesc! - Da!
Sunt în Navajo Nation.
Sunt în Arizona.
Acum ești?
Da, păi din cinci în cinci kilometri
e un indicator pe care scrie:
„Părăsești Arizona. Bun-venit în New Mexico.”
Și brusc: „Bun-venit în…
„Părăsiți New Mexico, bun-venit în Arizona.”
Ce naiba se întâmplă aici?
NAVAHO NATION, PANDEMIA MARTIE 2020
Salutare!
Scuze că am întârziat.
Distanțele sunt mari aici,
și camionul a luat-o în direcția greșită.
Îmi pare rău, dar e pe drum, da?
Scuze, va veni. Un camion s-a rătăcit.
Aici sunt cele mai multe cazuri de COVID.
De asta toată lumea se axează pe Navajo acum.
Asta e bună de dus.
Îmi cer scuze din partea World Central Kitchen.
Vom fi mai buni.
OFERIT DE WCK DESHIDRATAT
WORD CENTRAL KITCHEN PROASPĂT
Suntem grei.
L-am pierdut pe vărul meu.
După o săptămână, pe unchiul meu.
DISTANȚARE ȘI AUTOIZOLARE
NAVAJO NATION ÎNCHIS
Au luat virusul și… s-au dus.
MANAGER DE PROIECT, WCK
A dat mai mult sens
faptului că mă scol dimineață ca să pregătesc pachețele cu mâncare
și medicamente.
Trebuie să ne protejăm vârstnicii, pentru că ei dețin cheile
culturii și moștenirii noastre.
Mă numesc Carolina Sanchez.
Am ajuns în SUA la 14 ani.
Lucrez pe câmp de 17 ani.
Suntem opt.
Mulțumesc.
Suntem cu organizația acestui fermier
din California, care încearcă să apere drepturile fermierilor
și au niște probleme cu Corona.
Dar cu ei am hrănit multe sate.
Stai jos și mănâncă.
Mereu mă gândesc la copiii mei.
Că le pot da de mâncare.
Asta mă motivează.
Suntem numiți „muncitori esențiali.”
Muncim
chiar din greu
pentru o farfurie de mâncare
în casele lor, pe mesele lor.
Uneori,
nici noi nu avem asta.
Coada merge de jur împrejur.
Buenos días. Buenos días.
Mulțumim că ați așteptat. Azi e mâncare foarte bună.
Sunt legume și fructe.
Mulțumesc.
Vă rog, stați la rând.
Și păstrați doi metri între voi.
Am trecut prin vremuri grele.
- Da! - Așa.
Le mulțumesc că ne hrănesc.
- E emoționant. - Asta e.
- Nu mai sunt sandviciuri. - Îmi pare rău.
- Trăim. - Da.
Da.
VOM FI BINE
Cred că în timpul pandemiei l-am văzut pe tata realmente
speriat.
Păstrați distanța, bine? Măi, ține distanța!
Era în Japonia cu nava de croazieră.
VITĂ CONGELATĂ
Pentru pui ne trebuie oameni.
- Da. - Da.
A fost în California cu o navă.
Dacă devine o pandemie într-o săptămână,
cu sute de mii, atunci deja am întârziat. E deja prea târziu.
- Spune-i să se ducă naibii! - Da.
Aveam atâtea informații
de la el personal,
pe care puțini le-au avut.
Putem rămâne fără mâncare foarte ușor.
Și am văzut asta cu COVID.
Distribuția era complet oprită.
Și se punea problema ce se va întâmpla cu restaurantele
ce se va întâmpla cu angajații,
cum să ne asigurăm că sunt bine,
deși ei nu lucrează?
Încerc să redeschid restaurantele.
Am 800 de angajați, care nu vin la muncă.
Facem 20%, poate,
din cât eram obișnuiți.
E normal ca în acest moment
să facem parte din soluție.
„Bucătăria comunitară” nu mai e un restaurant.
Situație de urgență.
Acest mod de catering,
vă spun deschis, ne ține în viață.
- Câte porții faceți azi? - Facem 3.250 de porții.
Trei mii două sute cincizeci.
Implicăm toate aceste camionete de mâncare,
reangajăm personal. Deci e ca un ministimul.
ECHIPA COVID, WCK
Pentru mine a fost cumva:
„Pe cine știu cu restaurante destul de mari ca să țină destulă mâncare…
ECHIPA COVID, WCK
„…și poate deveni lider al comunității care apoi să distribuie?”
Suntem ca patrula mâncării.
Venim să salvăm ziua.
Sunt atentă la nevoile comunității,
pentru că nu doar familia mea
din Venezuela reușește cu greu să aibă de mâncare,
dar am fost în situația în care nu aveam bani deloc
ca să-mi iau mâncare ca lumea.
Cu plăcere!
Vă iubim!
Aveți grijă de voi!
E uimitor.
În fiecare acțiune facem hărți.
Da, ne plac mult hărțile.
Nu știu dacă fac hărți pentru că le sunt utile
sau le fac pentru că îmi plac. Nu mi-e clar.
Sper că le fac pentru că sunt utile.
- Sunt utile? - Da. Foarte utile.
Asta e harta cu toate spitalele.
Nu e ceva nou să hrănim spitale.
Cred că hrănirea întregului personal
din toate spitalele din New York e ceva nou.
Ieri au fost 93,447 de porții.
Ne oprim la Bellevue,
apoi mergem în Bronx.
- Apoi la Harlem și Queens. - Apoi la Harlem și Queens.
Lumea se uită la WCK…
OPERAȚIUNI WCK
…îi iau ca exemplu la scară națională.
Ce ar trebui să facă FEMA? Ce e eficient?
José spune că creăm un model
pentru guvernul SUA să preia și să hrănească țara.
Suntem ca un experiment uriaș. Hrănim sistemul.
Guvernul ar trebui să se îngrijească să hrănească mai bine America
în urgențe, ca după un uragan,
ca să nu se mai repete ce s-a întâmplat în Puerto Rico.
Trebuie să ne asigurăm că o parte din bani
sunt folosiți pentru cumpărarea de recolte speciale.
Sunt de acord,
pentru că e partea sănătoasă.
- Da. - Legumele.
Ar arăta mai bine dacă e mai în spate.
Dă-ți scaunul mai către…
- Vino încoace. - Puțin încoace.
Fiindcă ești așa aproape de cameră,
aș spune…
- Nu striga. - Da, să nu strigi.
- Vorbești calm. - Microfonul e aici.
- Da. - Da.
Că ar fi prea intens pentru telespectatori.
- E important… - Nu par intens când vorbesc.
Le urăm bun-venit vicepreședintelui Joe Biden,
probabil candidatul democraților,
și chef-ului Andrés.
ALEGERI 2020 #CHEFI
Mulțumim pentru sprijin, dle. Biden.
Mulțumesc că m-ați primit. Apreciez.
Ce mai faceți, domnule? Eu sunt Chef José Andrés.
- Știu, chef. Ce mai faceți? - Mă bucur să vă văd…
- Vă cunosc! - ...domnule.
- Soția mea v-a întâlnit… - Da.
…cu Michelle Obama…
- De multe ori. - …vorbind despre Puerto Rico.
- A zis că faceți lucrarea Domnului. - Până acum, merge bine.
Dar ne așteaptă multă muncă.
Multă muncă.
Dar dacă vă urmăm, vom reuși s-o facem.
Eu vreau să vă urmez pe dv., domnule.
Cred că trebuie să luăm mâncarea în serios o dată pentru totdeauna.
SECURITATE HRANĂ
Gracias.
Mâncarea trebuie tratată ca o problemă de securitate națională.
Facem asta aproape ca pe un test
pentru cum vor fi restaurantele în avangarda hrănirii.
Aceleași restaurante din lume care hrăneau pe câțiva,
se vor pune în slujba hrănirii mai multora.
Chiar dacă nu ne cunoaștem,
dacă ne putem conecta în urgențe,
putem hrăni pe toată lumea, orice ar fi.
Și putem face asta în toată America.
Voi face Congresul să plătească asta.
Altfel, vor arăta ca niște idioți.
Pandemia COVID a fost un moment de cotitură
la World Central Kitchen.
Se pare că ieri au hrănit 45.000 de oameni.
Numai copii? Bine, mersi. Cinci!
Nu doar prin amploare,
dar a făcut să înțelegem că putem juca un rol
în depistarea unor probleme mai adânci din sistem.
Avem peste 1.700 de restaurante
în toată SUA. Ne ajută să ducem mâncare peste tot.
Ne confruntăm cu o criză a umanității.
Din ce în ce mai mare.
Și va exploda,
dacă nu ducem mâncare peste tot.
Suntem în Puerto Rico.
Columbia, Venezuela.
Suntem în Spania, locul meu de obârșie.
POMPIERI MADRID
- Adios. - Muchas gracias.
Trăim azi într-o lume în care dezastrele sunt mai frecvente.
Cum vedeți, e o zi foarte activă pentru vulcan.
Vântul se întețește!
Avem uragane de gradul cinci în fiecare an.
Erau unul la zece ani.
Incendiile din California acum sunt tot anul.
Era un incendiu pe sezon, dar atât.
Gracias.
Pompierii muncesc zilnic din greu.
Facem ce putem ca să-i ajutăm.
Nu avem timpi morți.
Echipa asta duce 12.000 de porții.
Aici facem distribuția.
Am trimis mii de porții.
Hrănim cam 1.200 de oameni în Tihuana.
Majoritatea celor din spatele meu, în corturi, au fost în adăposturi.
Rămânem până se termină sandviciurile de vită.
Cred că e o binecuvântare mascată să ne trezim zilnic cu un scop acum.
Pentru că mulți se trezesc fără un scop.
Să le oferim magie!
Încă lucrăm.
Încă servim, încă facem ce trebuie.
Este zăpadă, dar entuziasmul echipei nu s-a diminuat.
Să hrănești pe cineva, punct.
În vremuri ca acestea, îți schimbă mentalitatea.
Deși ni se pare că guvernul n-a făcut prea multe,
până la urmă, trebuie s-o facem pentru noi.
E o onoare și un privilegiu să poți servi oamenii
poate în cele mai grele momente din viața lor.
Vom ajunge la niște comunități foarte izolate,
servindu-le mâncare bună, caldă.
Bun, să mergem!
În ultimul an,
mi-am dedicat cea mai mare parte a timpului
pentru World Central Kitchen.
Plecăm astă-seară sau mâine-seară?
- Astă-seară. - La noapte.
- Mâine la 1:00. - Noaptea la 1:00.
Sunt în Houston.
Sunt cu Nate.
- Hola, Lucia. - Sí! Bună!
Bună! Ce mai faci?
Ne întreabă când ne întoarcem acasă.
Curând.
Hrănim oamenii și apoi tati vine acasă.
Zice: „Vă duceți în China?
„O să mergeți… Unde mergeți?”
Sigur că necesită sacrificii. Adică…
Nu am fost alături de fetele mele cât ar fi trebuit.
Nici alături de soție, cât ar fi trebuit.
Uneori e greu.
Vrei ceva de mâncare?
Cred că da.
Ai frați, surori pe aici?
- Da. - Câți?
Am doi frați.
Doi frați? Încă unul.
- Sunt… - Sunt bune, băiete.
Mersi! Tata.
Are nevoie de mâncare? Nu.
Da, are mare nevoie.
E în altă casă.
Bine, vom hrăni oamenii.
Îmi arăți cine de aici are nevoie de mâncare?
Te urmez.
Ai văzut ce a zis? „Sunt oameni care au nevoie.”
Un copil te poate conduce la cine are nevoie de ajutor.
Și asta e o valoare inestimabilă.
Aici. La señora.
Când mergi în acțiuni diferite ca asta, și poți opri oriunde
ca să dai oamenilor de mâncare,
atunci mă bucur.
Bine. Cum zici tu, șefu'.
Vrei o farfurie? Hai, eu am gătit-o. E bună.
Vei mânca.
Bine?
- Mulțumesc. - Și eu.
- Gracias. - Gracias.
Dacă ai nevoie, pot să traduc.
Dar eu vorbesc și engleză și spaniolă.
Bun, unde mergem?
Până la un punct, oamenii laudă munca pe care o facem.
Dar nu răspundem la fel în toate situațiile,
pentru că ar fi prea încet pentru noi.
Uneori situația nu e cea mai potrivită
când hrănim oamenii,
dar îi hrănim indiferent de situație.
Cred că toți ar trebui să se miște mai iute, mai repede.
Când toți întreabă:
„La ce ne trebuie un guvern?” Pentru asta ne trebuie un guvern.
Puțin mai bine în fiecare zi.
Sunt puțin țâfnos, n-o să mint.
Îmbătrânesc.
Dar cred că îmi controlez irascibilitatea.
Nu am scuze pentru irascibilitate. Se datorează doar…
dorinței de perfecțiune.
Da, ar trebui să nu mai fiu așa țâfnos.
Îmi place că vrei să hrănești pisica.
Îi dăm noi de mâncare.
Angel, ești un scump.
Mănâncă carnea?
Angel, mulțumim!
- Cu plăcere! - Ești un om bun.
- Să nu te schimbi, bine? - Nu mă schimb.
Dar mai sunt oameni pe prima și a doua stradă.
O să-i hrănim pe toți.
Trebuie să mă întorc acasă. Am fost plecat prea mult.
Avem aniversarea a 25 de ani de căsătorie, pe întâi.
E important,
și trebuie să fiu alături de soția mea.
Sunt multe întreruperi care mă scot din minți,
și parcă îmi ia foc creierul.
Ce s-a întâmplat?
Vai de mine! Nu mai am baterie… adică benzină.
Am uitat că nu mai am benzină de…
De câteva ore nu mai avem benzină.
HRĂNIM OAMENII
Subtitrarea: Delia Bogdan