Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MOŘE ČASU
Jojo?
-Fouká vítr? -Ne.
Jen já mám větry.
Čau, příšerko. Seš vzhůru? Pojď sem.
Pozor na kafe.
Podívej.
Teď tak zmáčknout "pauzu".
Zastavit tady, navždy.
Takže začneme s "ta-da-da-dá".
Pak zvedačka. Musíte si to odpočítat.
Hudba musí být jemnější.
Od toho čtvrtého taktu. Jinak je neslyším. Začněte.
Když ji pak položíš a začneš ji otáčet,
měl by ses řídit impulsem. Myšlenkou.
Žádné vibrato. Pevný hlas.
Dívejte se a poslouchejte se. Jste jeden.
Vy dva vyprávíte ten příběh společně. Rozumíte?
Tak udržujte kontakt. Ano?
Můžeme zhasnout ta světla? Vůbec nevím, na co se dívám.
Zjistím to.
Můžeme si udělat pauzu?
Žádné pauzy. Prostě pokračujte. Ježíši, lidi.
-Zkouší už hodiny. -Stejně jako já. Soustřeďte se.
Dobře. Tři, dva, jedna...
Ježíšikriste. Před reflektorem se nechodí.
-Zatraceně. -Zajdu tam.
Bože, bože.
Liano, stůj. Jdu.
Vyřídím to.
Jestlipak to není Johanna.
Máš nějaký problém?
Nemáš právo. A ty to víš.
Už jdu,
Nechápu to. Jak o tom můžeš vůbec uvažovat?
Tohle jsou moje souřadnice.
Budu doma celou noc. Možná bysme to měli probrat.
Začni jedničkou.
-Jedna, dva. -Ano.
Tři.
Čtyři, pět, šest, sedm.
-Ne, Kai. Co je po sedmičce? -Ou, jo. Osm.
Jedna, dva, tři, čtyři.
A stejně tady. Jedna, dva, tři. Zkus to ty.
Ještě.
To je ono.
Ještě kousek. Jo.
Ještě kousek.
Hotovo.
Takže tak mluví?
-Takhle? Rukama? -Jo.
Opatrně.
Pomalu to navij. Ne rychle.
Opatrně. Opatrně.
-Navíjej. Výborně. -To je makrela.
Počkat, počkat.
Hej, Kai.
Á, toreador.
Zdravím, madam.
Zdravím, pane.
Udělej něco.
Tři, dva, jedna.
A akce.
Lucasi.
Kai.
Škoda.
Zpátky k mému uměleckému filmu.
-Sbohem, madam. -Sbohem, pane.
Tati.
Konec.
-Je s tebou? -Co?
-Kde je Kai? Nevidím ho. -Nejspíš v podpalubí.
Kai?
Tak?
Na záchodě není.
Kde jen ten Kai může být?
Ale ne. Budu ho muset zase sníst.
Baf!
-Jsi tady dole? -Nebo...
Tady?
-Kde se schováváš? -Kde jenom může být?
Jdu si pro tebe, zlobidlo.
-Kai? -V pořádku, Kai?
Kai, zakukej.
Kai už vylez ven. Tohle není vtipné.
Už nehrajeme.
-Kai? -Kai, kde jsi?
Kde je katamarán?
Co?
Katamarán je pryč.
Kai?
Vidíš ho?
Zatraceně.
Ne.
Bóje.
-Lucu. -Motor.
Tak?
Nevidím ho.
Mayday, mayday. Tady De Swaene. Mayday, mayday.
-Jsme mimo dosah signálu. -Kai!
Myslíš, že přelezl přes?
-Přes síť? -Ne. Ví, že to nesmí.
Možná chtěl vyzkoušet svůj katamarán.
-Bylo na něm lano? -Kai!
-Bylo na katamaránu lanu? -Kai!
-Bylo na něm lano? -Ne.
Nebo možná jo. Nevím.
Nevidělas něco? Bylas na zádi.
Co jsem viděla? Seděla jsem a...
Seděla jsem tam.
Takhle.
Seděla jsem tam. Pracovala jsem,
protože jsem věděla, že sedí tam. Se svým katamaránem.
Nedívala jsem se. Myslela jsem, že se díváš ty. Byls tam!
Byl jsem tu. Taky jsem něco dělal. A on seděl tam. Viděl jsem ho.
-Vždyť jsi tam natáčel. -V tu chvíli ne.
Kai!
Stmívá se.
Co chceš dělat?
Kai!
Pusť mě! Pusť mě! Chci být s ním, prosím.
Nedělej to. Ne.
-Prosím, pusť mě. -Ne. Prosím, ne.
Zůstaň.
Kai!
Viděls něco?
Ne.
Jojo?
Co budeme dělat?
Vrátíme se na Azory?
Čtyři dny. S tímhle větrem.
A Kai?
Já...
Uvařím kafe.
Jojo?
Musíš pryč ze slunce.
Kai!
Nenajdeme ho.
Takže?
Jo.
-Je po všem? -Byla to dlouhá cesta.
Už jsme se vraceli.
Zařídím prodloužení. Tohle jsem už řešil.
Díky.
-Potřebuješ peníze? -Ne, našel jsem si práci.
-V divadle? -Demolice.
Tady ve městě.
-Vracíš se do Amsterodamu? -Dojíždím.
-Takže je celý den sama? -Chodí za ní máma.
-Já bych mohla taky. -Marcio...
Nechce nikoho vidět.
Jak teď můžete mluvit o daních?
Promiň.
Kai!
Jo?
Kde jsi byl?
Jsem tu.
Kde jsi byla ty?
Jo?
Myslela jsem, že ho vidím.
Nemohla jsem ho najít.
Odpluli jsme moc brzo.
Neměli jsme...
Neměli...
Čeká na nás.
On čeká.
Bože, má strach.
Je tam sám.
-Je ještě dítě. Dítě. -Uklidni se.
Má strach.
Nechali jsme ho samotného.
-My jsme ho vzali na tu plavbu. -Ne, přestaň.
Dýchej.
Nádech nosem. Nosem.
Dýchej nosem.
Mami!
Kai!
Johanno!
Vzala jsem ji k Dingemanovi.
Předepsal jí prášky.
Jeden denně. Před spaním.
-Co mám dělat? -Počkej, co udělají prášky.
Ať to nepřijde nazmar.
Ahoj.
Jak dlouho jsem spala?
Šest, sedm hodin.
Jako bych žila pozpátku.
Nemůžu ho chytit.
Je tak daleko.
Hej, pojď sem.
-Ahoj. -Ahoj.
Neničí tě to?
Ničí.
Co je?
Jo?
Co to děláš? Kam jdeš?
Projít se.
Nemůžu spát.
Uprostřed noci?
Nemohla jsem dýchat.
Dobře. Půjdu se projít s tebou.
Tak pojď. Jdeme dál.
Až půjdeš příště, řekneš a půjdu s tebou.
Půjdeme spolu.
Tak jsme domluvení.
-Ta bolest je... -Já vím.
-Hej, pitomče! -Promiň.
-Máš něco s očima? -Omluvil jsem se, nebo ne?
-Uklidni se, chlape. -Omluvil jsem se.
-Jen klid, dobře? -Hej, dej si pohov.
Debile!
Jo?
Co je to?
Filmy. Nechal jsem je vyvolat.
Ty prášky máš brát v noci, ne přes den.
Dnes mělas uvařit.
Jo, uvařím.
Bylas na nákupu?
Nevěděla jsem, že zaspím.
-Sundej to a pojď spát. Prosím. -Nemůžu.
-Jdi mi z cesty. -Jo, prosím.
Kde je?
-Kde je moje dítě? -Dost.
Dost! Kvůli tobě nespím. Co mám udělat?
Co bude dál? Mám zamykat dveře?
-Co dál? -Začni něco dělat.
Jako já. Cokoliv. Prostě začni něco dělat.
-Jak to myslíš? -Není tam.
Není nikde. Přestaň s tím.
Byl úžasný. Nejlepší dítě na celém světě.
Ale je mrtvý.
Je mrtvý. Mrtvý.
Pryč. Konec. Není tady.
Umřel. Je mrtvý.
Pro Lucase to bude lepší.
Pa, holčičko.
Tak...
Pro teď budu v Amsterdamu.
Dělej, co je podle tebe nejlepší.
Co bude ve městě dělat?
Kde je naše postel?
Kdo to udělal?
-Myslel jsem... -To byls ty?
Chtěl jsem pomoct.
Jak jsi mohl?
-Jak jsi to mohl udělat?! -Přestaň! Dost!
-A Kaiovy obrázky? Ty jsi vyhodil? -Nic jsem nevyhodil. Všechno je na půdě.
-Kde? -Ježíši. Na půdě.
-Zničils to! -Přestaň!
-Promiň. Myslel jsem, že to tak bude lepší. -Pro koho?
Trhni si.
Kai by byl rád, že spíme v jeho pokoji.
-Zůstane na večeři? -To doufám.
Přijde i Lucas?
To netuším.
-Mám uvařit makarony? -Jo, uvař.
Už nemůžu, mami.
Drahoušku.
Potřebuješ pomoc.
Zlobí se?
My...
My jsme...
Nezlobí se.
Žije teď v jiném světě.
Slyší vás.
Vidí vás.
Miluje vás.
Je s vámi.
Pořád ho vídám.
A myslím, že na mě čeká.
Ne.
Vy čekáte na něho.
Vším tím pláčem ho držíte zpátky.
Ale vede se mu dobře.
Můžete ho nechat jít.
Musím ho nechat jít.
I když to pro něj bude těžké.
Je to pro něj lepší.
-Co je? -Nic.
-Přijde ti to hloupé? -Ne, ale...
To je jedno.
-Myslím, že nám může pomoct. -Nám?
Já k ní nepůjdu.
-Proč to nezkusíš? -Je to blbost.
"Kai žije v jiném světě. Slyší tě. Vidí tě." To je blbost.
Kdo si myslí, že je?
Říká, že aby ses našel, musíš se vydat na cestu do svého nitra.
Podle mě má pravdu.
-A ona ti s tím pomůže? -Jo.
-Promiň, ale takové lidi nesnáším. -Nesnášíš?
Nevěřím jim.
A štve mě, že mluvíš o Kaiovi s cizíma lidma.
Kai je náš. Není to ničí věc.
Jen moje a tvoje. A Kaiova.
A nikoho jiného!
Hej.
-Promiň. -Ahoj.
Tolik mi chyběls.
A ty mně.
Já...
Už to nevydržím.
-Promiň. -Dobrý.
Už to bylo moc dlouho.
Ne, ne, zůstaň.
Co se děje?
No...
Myslela jsem...
Ne.
Měla bys to dělat častějc.
-Co říkáš? -Pojďme jíst.
To tu dlouho nebylo.
Opatrně. Možná je to horké.
Chtěla bych dítě.
Nový život.
Mohlo by nám to pomoct.
Dítě?
Nové dítě.
Vrátí nám zpátky náš život.
-A Kai najde klid. -Počkej.
Nechápu to.
Mluvíš tu o dalším dítěti?
Chceš ještě děti, ne?
Ježíšikriste.
Já...
Nedokážu nad tím přemýšlet.
Jak na to můžeš myslet?
Promiň. Neměla jsem to na tebe tak vyklopit.
Dítě? A pak co?
-Představ si... -To se nestane.
Většinou se to nestává.
Nechci další dítě.
-Ne teď? Nebo nikdy? -Nechci nad tím přemýšlet.
-Proč ne? -Nechci o tom mluvit.
-Nemyslíš, že by nám to pomohlo? -Nechci další dítě.
-Slyším tě. -Konec diskuze.
A já?
Záleží na mně vůbec?
Znamenáš pro mě všechno.
Trdlo, jsi láska mého života. To víš, ne?
Víš to, že jo?
Víš to?
Jo.
A ty mého.
Už o tom nemluvme, ano?
A už se k tomu nevracej.
Další dítě...
To by mě zlomilo.
Jo.
-Lucasi? -Promiň. Myslel jsem, že spíš.
Co se děje?
Zlato? Přijdu pozdě.
-Mám ti připravit sendviče? -Nemusíš. Zůstaň v posteli.
Uvidíme se večer.
Jo?
-Ahoj, drahý. -Kde je?
-Posaď se. Četl jsi dopis? -Jo, četl.
"Nehledej mě. Je to tak lepší." To je celé. Co to znamená?
Kde je? Co mám dělat? Co když je mrtvá?
-Není to, jak si myslíš. -Neboj se a posaď se.
-Je tady? -Ne.
Tak kde? Co víte?
-Byla tady ráno. -Proč? Co říkala?
-Slíbili jsme, že to nepovíme. -Nepovíte co? Co se děje?
Chce být sama a dát se dohromady. To je celé.
Na jak dlouho? Kdy se vrátí?
Ona se nevrátí?
-Proč ne? Co jsem udělal? -Vůbec nic.
Nech ho být.
Zblázním se.
To mě opouští teď?
-Teď?! -Prošli jste si spolu tím nejhorším.
Možná to jeden v druhém pořád vidíte.
-To řekla? -Ne. To říkám já.
Tak co řekla?
Procházíme tím spolu.
Teď mě nemůže opustit. Stál jsem celou dobu při ní.
Kde je? Musím s ní mluvit.
Slíbili jsme jí to.
-Vy se na mě zlobíte? -Zlobíme?
Udělal jsem to já? Je to moje chyba?
Nemuč se. Není to ničí chyba. Stalo se to. Už to je dost zlé.
-Lucasi? Kam jdeš? -Jdu ji hledat.
Haló?
Pojď dál.
Posaď se.
Sundej si kabát.
-Něco k pití? -Vodu, prosím.
Mám vychlazený sauvignon blanc.
Tak dobře.
Dřív jsme víno nepili, že?
Teď ho pijí všichni.
I když nás teď nutí zase přestat.
Máš se dobře?
Vypadá to tak.
Vypadáš dobře. Šik.
A hezky voníš.
Tu vůni neznám.
Promiň za tu facku.
-I mě bolí ruka. -Dobře.
Ale bylo to tak...
Nemohla jsem tomu uvěřit. Kai v té velikosti...
-Tohle nemůžeš. -Máš pravdu. Na zdraví.
Rád tě zase vidím.
-Četlas to v novinách? -Jo.
Dlouhý článek. Obří fotka.
Poslyš.
Nevím, jak to zvládáš...
Dobře, díky.
Ale mně to zabralo dost času.
Roky.
Hodně roků. Pořád to tam bylo. A pořád je.
Ale tvrdě jsem bojovala, abych se s tím naučila žít.
Žít se sebou, ale zvládla jsem to.
Respektuj to. Prosím.
Máš děti?
Kromě Kaie? Ne. Ty?
Jo. Dvě. Dcery.
O tomhle nic neví.
Ou.
Nechtěli jsme je tím zatěžovat.
Dítěti to nevysvětlíš. Není to bezpečné.
Ale už jsou dospělé.
Přemýšlel jsi vůbec o tom, co by tohle mohlo znamenat pro mě?
-Jistě. -No a?
-No a nic. Pokračoval jsem. -Proč?
Tahle hra je nezbytně důležitá.
-Pro koho? -Pro mě.
A taky pro diváky. To by bylo hezké.
A co já?
-Alespoň ses mě mohl zeptat. -A jak?
Už 40 let nevím, kde jsi.
-Hledals mě? -Ne.
-Proč ne? -Čekal jsem, že se objevíš sama.
A...
A pak co? Co sis představoval?
Že se přijdu podívat a obdivovat to?
Páni, to je umění. Nebylo to bezvýznamné.
Tak nějak.
Tu hru nemůžeš uvést. Prostě ne.
Alespoň ne s těmi záběry. Patří i mně.
-Chceš je vidět? -Co?
Naše videa. Nikdy je nevidělas.
-Teď? -Jo. Proč ne?
Když jsi tu.
Možná to pomůže.
Promluvíme si pak.
Fajn.
Začíná to tady. La Gomera.
Naše první přeplavba. Tam jsi koupila tuhle kameru.
Pro tebe.
-Je vidět, jak jsem se bála. -Bála ses?
Ze začátku.
Pak už ne. Když jsem viděla, že to umíš.
Jo. Sedávalas tam často.
Na přední palubě.
Milovala jsem to.
-Tohle jsem točila já. -Jo. Kdo jiný?
-Pamatuješ si ty delfíny? -Jo.
-Bylo jich tolik. -Úžasné.
Vánoce...
-Kde to bylo? -Barbados.
No jo.
Tady dostal tu rybu. Vidíš?
Jeho narozeniny.
Kéž bych se narodil jako ryba.
Nepřestanem?
Dobrý?
Kde máš koupelnu?
První dveře vpravo.
Už toho moc není.
Můžeme skončit u tohohle.
-Ne, pokračuj. -Dobře.
-Tohle je plavba na Azory. -Zpáteční cesta.
Zlatíčko.
Byli jsme tak mladí.
To je všechno.
Nejkrásnější dítě na světě.
Lehnu si.
Četla jsem, že jako umělecký ředitel končíš.
Že je ta hra poslední rozloučení.
Takhle to zní hrozně.
Naštěstí jen s prací.
-Děsí tě to? Že končíš? -Ne, těším se.
Žádné schůzky. Víc režírování. Psaní.
I tohle jsem napsal.
A ženy?
Nic vážného. Ještě kávu?
A ty? Muži?
Jsem vdova.
Už šest let.
Byl to dobrý chlap. Andreas. Internista.
Taky dobrý táta. Marije a Belly.
Takže se z tebe stala zhýčkaná ženuška doktora.
Ne, jsem krajinářka. V jednom kuse mám špínu z nehty.
Probereme to teď?
Víš co? Mám lepší nápad.
-Ahoj, zlatíčko. -Čau, mami.
-Mohla bys mi dnes odpoledne pohlídat? -Nejsem doma.
-Ou. A dnes večer? -Nevím, kdy se vrátím.
A co děláš?
Tak to sama přesně nevím.
Zavolám ti zítra, dobře? Řídím, takže se musím soustředit.
Páni.
-Tolik světla. -Jo.
-Pamatuju si, jaká tu bývala tma. -To bývala.
A ta kuchyně.
-Kde bývala kuchyně dřív? -Tady.
Zahrada by potřebovala upravit.
Skoro vůbec tady nejsem.
Ale znám dobrou krajinářku...
-Co De Swaene? -Cože?
De Swaene?
Pořád to neumíš vyslovit. De Zwaene.
-De Zwaene. -Jo.
-Člun. -Ne.
Loď.
Loď je v pohodě. Pořád pluje.
V Řecku.
Převáží turisty mezi ostrovy.
Má nový nátěr. A nové jméno, ale pořád pluje.
Tady obvykle pracuju, když jsem tu.
Tohle je můj dům. Můj domov.
Dokázal ses na něj dívat.
Jo, dělám to rád.
Prožil pět nesmírně šťastných let. A pak...
Zemřel.
I my zemřeli, i když jsme žili.
"Nehledej mě. Bude to lepší."
Je zoufalý. Volá každý týden.
Občas se tu zastaví.
Taky mi chybí.
Víš jistě, že to nesmí vědět?
Dítě by ho zlomilo.
Andreas mě požádal o ruku.
-Ví, že je to dítě Lucasovo? -Jo.
Ví všechno.
Miluje mě.
Miluješ ty jeho?
Nevěděla jsem, co dělat.
Promiň.
Ale proč? Nikdy jsem to nepochopil. A pořád to nechápu.
Není to snadné.
-Já... -Kdes byla?
Záleží na tom?
Hledal jsem tě celou věčnost, takže bych to rád věděl.
Byla jsem v Bergenu. S rodinou.
Vzali mě k sobě.
Byla jsem... Byla jsem na tom špatně.
Tam jsem potkala Andrese. Vzali jsme a přestěhovali se. Na venkov.
Hned sis někoho našla.
-Zatímco já jsem tě pořád hledal. -Andreas byla moje záchrana.
-Nepřeháněj. -Byl.
-Nový život. S dětmi. -Jasně.
Nevím, jestli bych tu bez těch dětí dnes ještě byla.
-Vymazalas mě. -Lucasi, neměla jsem na výběr.
Ty mi nedals na výběr.
Jasně jsi řekl, že nechceš děti.
Mohlas počkat.
Ne, nemohla.
Mělas nám dát čas. Byli jsme mladí.
Myslíš, že bys změnil názor?
Kdo ví? Nikdy jsi mi nedala šanci.
Musel jsem si najít cestu sám. Jak myslíš, že jsem se cítil?
-Oba jsme procházeli peklem. -Ale já tě nikdy neopustil.
-Já to tak cítila. -Cože?
Cítila jsem to tak.
Že jsem tě opustil? Zatraceně. Měl jsem plné ruce práce udržet tě naživu.
Kde je Johanna? Co dělá? Šílel jsem z toho.
-Chci to probrat v klidu. -Bál jsem se, že se utopíš.
Nebo se oběsíš na stromě.
Pak mě bez jakéhokoliv vysvětlení opustíš.
A teď máš tu drzost mi říct, že to já jsem tě opustil?
-Ty mě vůbec neposloucháš. -Dej mi pokoj.
Běž do vody. To jsi vždycky chtěla.
Ty jsi mě opustil.
Pořád jsi jen pracoval. Domů skoro nechodil.
Někdo nás musel živit. Ty nic nedělalas.
Jo, ale i to byl útěk.
Nenechals mě o tom mluvit.
Že je to k ničemu.
Už odjíždíš? Dobře.
Ještě jedna věc, než odjedeš.
Je mi jedno, co si myslíš, já tu hru uvedu.
Proč?
Čtyřicet let jsi to ignoroval. Tak proč teď?
Protože prostě musím! Teď!
Chtěl jsem se všeho zbavit.
Vyklidit to harampádí.
Ale první, na co jsem narazil...
byla jeho...
Ta krabice s jeho věcmi a těmi filmy.
Pomyslel jsem si, že je musím vidět.
A pak jsem to najednou věděl.
Poprvé ve svém životě chci udělat něco hezkého, křehkého.
Ódu. Na život.
Na něho.
Na hrající si dítě.
Vracím mu jeho život.
Se vším, co v sobě mám. Co mu můžu dát.
Ve skutečném životě jsem měl tak málo času.
Být s ním. Nedokázal jsem ho ochránit.
Nedokázal jsem to.
Ten pocit ve mně zůstal. Že jsem selhal.
Že jsem za to zodpovědný.
Otec by měl být schopný ochránit svého syna.
A když se mi to nepovedlo...
A ten...
ten pocit...
tě nikdy neopustí.
Je jedno, kolikrát si řekneš, že to není pravda.
Co je to?
Doma se podívej. A řekni to dcerám.
Pa.
Sbohem, Jojo.
Tenhle potřebuje pořádně zalít.
Paní Stapsová? Dopis.
Tady. Potřebuju to podepsat.
Pro tebe a tvé dcery. Prosím, přijďte. Lucas
Souhlasím s Lucasem.
Je nejvyšší čas říct holkám o Kaiovi.
-Hezké, tati. -Dělám sérii.
Desetiletý plán.
-To ti bude 97. -Uvidíme, co bude potom.
A kdy to řekneš Lucasovi?
Nemůžu, mami.
Co ode mě čekáš?
Že mu to prostě řekneš.
A co? Převrátím mu život naruby?
A co Marije?
To zvládnete.
-A pro Lucase je to šance. -Jak to myslíš?
Při troše štěstí ho čeká 30 let s jeho dospělou dcerou.
A vnukem.
Neměly bysme za ním zajít? Vy dva se znáte, ne?
-To ne. Už jsou to roky. -Bude to zábava.
Pojďme. Vezmu kabáty. Je tu moc lidí.
-Přeji hezký večer. -Děkuji.
Jo, už odcházíš?
Ano, moc rušno. Promiň.
-Díky za lístky. -Rádo se stalo.
-To jsou Aimee a Belle? -Ne.
-Tohle je Marije. -Marije, pardon.
-Zdravím, Lucas. -Skvělé představení. Gratuluju.
-A tohle je Belle. -Bylo to silné.
Lucu?
-Měj se. -Sbohem.
Snad zase brzy.
Lucasi?
Ta hra byla báječná.
Jsem moc ráda, že jsi mě neposlechl.
Děkuju.
-Jojo? -Ano?
Celý příští týden budu v Zeelandu. V domě.
Dobře.
Pojď.
Speciální poděkování jeho rodičům, Lucii Hubertové a Arthurovi Kortenoeverovi
České titulky Iveta Petrčková S PRO ALFA CZ, a.s. 2023