Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BESKRAJ VREMENA
Jojo?
Ima li vetra? -Nema.
Mogu li neki da pustim?
Ej, čudovište, jesi li budan? Dođi.
Pazi na kafu.
Pogledaj ono.
I sad pritisni pauzu.
Ovo, zauvek.
Počinjemo sa "ta da da da".
To podizanje. Treba da uvežbaš tačno vreme.
Muzika mora biti mekša.
Od četvrte oktave. Ili ne mogu da ih čujem. Počnite.
Kad je spustiš i počneš okretanje...
Treba da radiš instinktivno. Jedna misao.
Nema vibrata. Stabilan glas.
Gledajte i slušajte drugu osobu. Vi ste jedno.
Pričate ovu priču zajedno. Razumete?
Održavajte kontakt. Može?
Možemo li da ugasimo svetla? Ne znam u šta gledam.
Da proverim.
Možemo na pauzu?
Nema pauza. Samo nastavite. Bože, ljudi.
Vežbaju satima. -Kao i ja. Koncentriši se.
Dobro. Tri, dva, jedan...
Gospode bože! Nemoj prolaziti ispred projektora!
Dođavola! -Idem.
Bože svemogući.
Dijana, čekaj! Ja ću ići.
Uradiću to sam.
Pa to je Johana.
Nešto te muči?
Nemaš nikakvo pravo. I znaš to.
Dolazim.
Ne razumem. Kako možeš i da pomisliš na to?
To su moje koordinate.
Biću kod kuće celu noć. Možda da popričamo o tome.
Na jedan.
Jedan. Dva. -Dobro.
Tri.
Četiri, pet, šest, sedam.
Ne, Kaj. Šta ide posle sedam? -Aha. Osam.
Dva, tri, četiri.
I isto ovde. Jedan, dva i tri. Pokušaj.
Hajde.
Tako je.
Još malo. Tako.
Još malo.
To.
Znači, tako govori?
Tako? Rukama. -Da.
Nežno.
Namotaj ga polako. Ne prebrzo.
Nežno. Nežno sad.
Namotaj, da. Bravo. -To je skuša.
Čekaj, čekaj!
Zdravo, Kaj.
Zdravo, toreadore.
Zdravo, moja damo.
Pozdrav, moj gospodine.
Uradi nešto.
Tri, dva, jedan.
I... akcija.
Lukas...
Kaj...
Šteta.
Vraćam se svom umetničkom filmu.
Doviđenja, moja damo. -Moj gospodine.
Tata...
Prazno.
Je li s tobom? -Molim?
Gde je Kaj? Ne vidim ga. -Sigurno je ispod palube.
Kaj?
Onda?
Nije u toaletu.
Gde bi Kaj mogao da bude?
O, ne, opet ću morati da ga pojedem.
Bu!
Jesi li tu ispod? -Ili...
Ovde?
Gde se kriješ? -Gde bi mogao da bude?
Dolazim po tebe, nevaljali dečače.
Kaj? -Jesi li dobro?
Kaj, reci nešto.
Kaj, izađi sad. Ovo nije smešno.
Gotovi smo.
Kaj? -Kaj, gde si?
Gde je katamaran?
Šta?
Nema katamarana.
Kaj?
Vidiš li ga?
Dođavola.
Ne.
Plutače.
Luk! -Motor.
I?
Ne vidim ga.
Upomoć. Upomoć. Ovde Di Svan. Upomoć.
Van dometa smo. -Kaj.
Misliš da se popeo preko?
Preko mreže? -Ne bi. Zna.
Možda je želeo da proba svoj katamaran.
Je li imao uže? -Kaj.
Je li katamaran imao uže? -Kaj.
Dušo, je li imao uže? -Ne.
Možda jeste. Ne znam.
Jesi li videla nešto? Bila si na krmi.
Šta sam videla? Sedela sam tamo i...
Sedela sam tamo...
Ovako.
Sedela sam, ovako. Ali bila sam zauzeta.
Bila sam zauzeta jer sam znala da je on ovde, sa svojim katamaranom.
Nisam pazila. Mislila sam da ti paziš. Bio si tamo.
Bio sam tu. Isto sam radio. I sedeo je tamo. Video sam ga.
Snimao si tamo. -Ne u to vreme.
Kaj!
Pada mrak.
Šta radiš?
Kaj!
Pusti me, pusti me. Želim da budem s njim. Molim te.
Ne čini to. Nemoj.
Molim te, pusti me. -Nemoj. Molim te, nemoj.
Ostani tu.
Kaj.
Jesi li video išta?
Ne.
Jojo?
Šta da radimo?
Vraćamo se na Azore?
Četiri dana. S ovim vetrom.
A Kaj?
Ja...
Skuvaću kafu.
Jojo?
Moraš da se skloniš sa sunca.
Kaj!
Nećemo ga naći.
Ja kažem.
Da.
Sve je nestalo? -Putovanje je bilo dugo.
Vraćali smo se.
Dobićeš produženje roka. Već sam to radio.
Hvala.
Treba ti novac? -Ne, našao sam posao.
U pozorištu? -Ne, rušenje.
Ovde u gradu.
Seliš se nazad u Amsterdam? -Putujem.
Biće sama ceo dan? -Moja majka proverava kako je.
Mogu i ja da proverim. -Marša...
Nikog ne želi da vidi.
Zašto pričaš o porezima?
Izvini.
Kaj!
Jo.
Gde si bio?
Tu sam.
Gde si ti bila?
Jo?
Mislila sam da sam ga videla.
Nisam mogla da ga nađem.
Otišli smo prerano.
Nije trebalo...
Trebalo je...
Čeka nas.
Čeka.
Bože, boji se.
Sam je.
On je samo dete. Dete. -Smiri se.
Boji se.
Ostavili smo ga samog.
Odveli smo ga na to putovanje. -Ne. Prestani.
Diši.
Kroz nos. Kroz nos.
Kroz svoj nos.
Mamice...
Kaj!
Johana!
Odvela sam je kod Dingemana.
Dao joj je tablete.
Jedna dnevno pre spavanja.
Šta da radim? -Čekaj da vidiš učinak tableta.
Nemoj da to bude uzalud.
Zdravo.
Koliko dugo sam spavala?
Šest ili sedam sati.
Kao da živim unazad.
Ne mogu da ga stignem.
Udaljenost je prevelika.
Dođi.
Zdravo. -Zdravo.
Ne iscrpljuje te to?
Iscrpljuje.
Šta je?
Jo?
Šta radiš? Kuda ćeš?
U šetnju.
Nisam mogla da spavam.
Usred noći?
Nisam mogla da dišem.
Dobro. Šetaću s tobom.
Idemo onda. Idemo u šetnju.
Kad idući put poželiš u šetnju, pitaj me da idem s tobom.
Šetaćemo se zajedno.
Takav je dogovor.
Bol je jednostavno... -Znam.
Ej, govnaru! -Izvini.
Nešto ti ne valja s vidom? -Izvinio sam se, zar ne?
Smiri se. -Izvinio sam se.
Smiri se. -Odbij.
Govnar.
Jo?
Šta je to?
Neki filmovi. Dao sam da se razviju.
Tablete uzimaš uveče. Ne tokom dana.
Trebalo je danas da kuvaš.
Hoću.
Jesi li išla u kupovinu?
Nisam znala da ću spavati ovoliko dugo.
Skini to i dođi u krevet. Molim te. -Ne mogu.
Skloni mi se s puta. -Jo. Molim te.
Gde je on?
Gde je moj sin? -Prestani.
Prestani. Ne spavam. Šta hoćeš da uradim?
Način na koji se ponašaš. Da zaključavam vrata?
Kako se ponašam? -Idi radi nešto.
Nešto drugo, ne znam. Kao ja. Samo radi nešto.
Kako to misliš? -On nije tamo.
Nije nigde. Prestani to da radiš.
Bio je divno dete. Najdivnije dete na svetu.
Ali mrtav je.
On je mrtav. Mrtav.
Nema ga. Gotovo je. Lanjski sneg. Mrtav!
On je mrtav. Mrtav!
On je mrtav!
Tako je bolje za Lukasa.
Zdravo, devojko.
Pa...
Zasad sam u Amsterdamu.
Uradi šta je najbolje.
Šta će raditi u gradu?
Gde je naš krevet?
Ko je to uradio?
Mislio sam... želeo sam... -Ti si ovo uradio?
Mislio sam da će pomoći.
Kako si mogao to da uradiš?
Kako si mogao? -Prestani. Prestani.
A slike? Bacio si ih u đubre? -Ne, sve je na tavanu.
Gde? -Isuse. Na tavanu.
Bacio si to u đubre. -Prestani.
Izvini. Mislio sam da je to najbolje. -Za koga?
Odjebi.
Možda će mu se svideti što spavamo u njegovoj sobi.
Da li ostaje na večeri? -Nadam se.
Da li dolazi i Lukas?
Nemam pojma.
Da skuvam makarone? -Može.
Ne mogu dalje, mama.
Dušo.
Treba ti pomoć.
Ljuti se?
Mi...
Mi nismo...
Ne ljuti se.
Živi na drugom svetu.
Čuje te.
Vidi te.
Voli te.
S tobom je.
Viđam ga svugde.
I stalno mislim da me čeka.
Ne.
Ti čekaš njega.
Svojim plačem ga zadržavaš.
Ali zapravo, njemu je dobro.
Možeš da ga pustiš.
Moram da ga pustim.
Koliko god teško bilo.
To je bolje za njega.
Šta je? -Ništa.
Misliš da je to glupo? -Ne, ali...
Nema veze.
Stvarno mislim da nam ona može pomoći. -Nama?
Ne idem da je posetim.
Zašto ne želiš da pokušaš? -Zato što je to sranje.
"Kaj živi na drugom svetu. Čuje te, vidi te." Sranje.
Šta ona umišlja?
Kaže da, da bi mogao da nađeš sebe moraš poći na unutrašnje putovanje.
Mislim da je u pravu.
I misliš da će ti ona pomoći u tome? -Da.
Izvini. Mrzim takve ljude. -Mrziš?
Ne verujem im.
I mrzim što s drugima pričaš o Kaju.
To pripada nama. Ne tiče se drugih.
To je tvoje i moje. I Kajevo.
I ne pripada drugima.
Ej.
Izvini. -Ej.
Toliko si mi nedostajao.
I ti meni.
Ja...
Ne mogu više.
Izvini. -U redu je.
Prošlo je previše vremena.
Ne, ne. Ostani.
Šta je to?
Pa...
Mislila sam...
Ne.
Trebalo bi ovo češće da radiš.
Šta misliš? -Hajde prvo da jedemo.
Dugo nisam ovo jeo.
Pažljivo. Možda je vruće.
Mislila sam o detetu.
Novom životu.
To bi moglo da nam pomogne.
Dete?
Novo dete.
Vratiće nas u život.
A Kaj će naći mir. -Čekaj malo. Stani.
Ne razumem.
Sad razgovaramo o drugom detetu?
I dalje želiš decu, je li?
Gospode bože.
Ja...
Bolno je za razmišljanje.
Kako možeš sad o tome da misliš?
Izvini. Nije trebalo da te iznenadim time.
Dete? I šta onda?
Zamisli da... -To se neće dogoditi.
Uglavnom je dobro.
Ne želim drugo dete.
Sada? Ili nikada? -Ne želim da razmišljam o tome.
Zašto? -Ne želim da razgovaram o tome.
Zar ne misliš da to može da nam pomogne? -Ne želim dete!
Čujem te. -Gotova rasprava.
A šta je sa mnom?
Jesam li uopšte važna?
Šta? Ti si mi sve.
Luda devojko. Ti si ljubav mog života. Znaš to.
Znaš to, zar ne?
Znaš to.
Da.
I ti si ljubav mog života.
Nećemo više o tome. Važi?
Nemoj to više spominjati.
Drugo dete...
To bi me uništilo.
Da.
Lukase? -Izvini. Mislio sam da spavaš.
Šta je?
Dušo? Doći ću kasno.
Da ti napravim sendviče? -Nema potrebe. Ostani u krevetu.
Vidimo se večeras.
Jo?
Zdravo, dušo. -Gde je ona?
Sedi. Jesi li dobio pismo? -Da, jesam.
"Ne traži me. Bolje je ovako." To je sve. Šta to znači?
Gde je? Šta da radim? Možda je mrtva.
Nije ono što misliš. -Ne brini se. Samo sedi.
Je li ovde? -Nije.
Gde je onda? Šta znate?
Bila je ovde jutros. -Da? Zašto? Šta je rekla?
Obećali smo da nećemo reći. -Šta? Šta se događa?
Želi da bude sama da bi vratila unutrašnji mir. To je sve.
Koliko dugo? Kad će se vratiti?
Ne vraća se?
Zašto ne? Šta sam uradio? -Ništa.
Pusti ga na miru.
Poludeću.
Sad me napušta.
Sad? -Znaš, prošli ste najgore.
Možda to stalno vidite jedno u drugome.
To ona kaže? -To ja kažem.
Šta ona kaže?
Prolazimo kroz ovo zajedno.
Ne može sad da me ostavi. Bio sam uz nju.
Gde je ona? Moram da razgovaram s njom.
Obećali smo joj.
Ljuti ste na mene? -Ljuti?
Jesam li ja to uradio? Za sve sam ja kriv?
Ne muči se. Niko nije kriv. Desilo se. To je dovoljno loše.
Lukase? Kuda ćeš? -Idem da je tražim.
Da?
Uđi.
Sedi.
Skini kaput.
Jesi li za piće? -Da, molim te.
Imam hladno belo vino.
Pa dobro.
Ranije nikad nismo pili vino.
Sad ga svi piju.
Iako nas teraju da opet prestanemo.
Dobro si?
Izgledaš tako.
Izgledaš dobro. Elegantno.
Lepo mirišeš.
Ne prepoznajem te.
Žao mi je što sam te udarila.
I mene ruka boli. -Dobro.
Ali bilo je tako...
Nisam mogla da verujem. Kaj gore, veći od života...
Ne možeš to da uradiš. -Baš. Živeli.
Drago mi je što te vidim.
Jesi li čitala o tome u novinama? -Da.
Dugo štivo. Ogromna fotografija.
Slušaj.
Ne znam kako si...
Dobro, hvala.
Meni je trebalo mnogo vremena.
Godine.
Mnogo godina. Uvek je bilo tu. Još uvek je.
Ali mnogo sam se borila da naučim da živim s tim.
Da živim sama sa sobom. Ali uspela sam.
Poštuj to. Molim te.
Imaš li dece?
Osim Kaja? Ne. Ti?
Da. Dve kćeri.
One ne znaju za ovo.
Je li?
Nismo hteli da ih opterećujemo.
Ne možeš to da objasniš detetu. Nije sigurno.
Ali sad su odrasle.
Jesi li uopšte pomislio šta bi ovo moglo da znači meni?
Naravno. -I?
I? Ništa. Nastavio sam da radim. -Zašto?
Zato što je ova predstava potrebna.
Kome? -Meni.
Možda publici. Bilo bi lepo.
A šta je sa mnom?
Mogao si bar da me pitaš. -Kako?
Nisam znao gde si 40 godina.
Jesi li se potrudio? -Ne.
Zašto? -Verovatno bi se pojavila sama.
I...
I onda šta? Jesi li zamišljao i to?
Da ću doći da gledam i divim se?
"Oho, to je umetnost. Ipak nije bilo besmisleno."
Tako nekako.
Ne možeš to da staviš u predstavu. Prosto ne možeš.
A kamoli sa tim slikama. One su i moje.
Želiš li da ih vidiš? -Šta?
Naše filmove. Nikad ih nisi gledala.
Misliš, sad? -Da. Što da ne?
Sad si ovde.
Moglo bi da bude dobro.
Možemo još da razgovaramo posle.
Dobro.
Počinje tu. Na Gomeri.
Naš prvi prelaz. Tamo si kupila ovu kameru.
Za tebe.
Vidi se da sam se bojala. -Bojala si se?
U početku.
Kasnije nisam. Kad sam shvatila da znaš šta radiš.
Da. Često si tamo sedela.
Na prednjoj palubi.
Volela sam to.
Snimila sam ovo. -Da. Ko drugi?
Sećaš se ovih delfina? -Da.
Bilo ih je tako mnogo. -Neverovatno.
Božić...
Gde je to? -Na Barbadosu.
Tačno.
Tamo je dobio ribu. Vidiš?
Njegov rođendan.
Kud se nisam rodila kao riba.
Da prestanemo?
Jesi li dobro?
Gde ti je kupatilo?
Prva vrata desno.
Nema još mnogo.
Hoćeš da stanemo?
Ne, nastavi. -Dobro.
Ovo je na putu do Azora. -Povratak.
Srce.
Tako mlad.
Tako je.
Najlepše dete na svetu.
Idem da prilegnem.
Čitala sam da ćeš dati otkaz kao umetnički reditelj.
Da će ova predstava biti tvoj oproštaj.
Užasan izraz.
Budi srećan što se to neće desiti.
Plaši te to? Što daješ otkaz? -Ne, divno je.
Nema više sastanaka. Više vremena za režiranje i pisanje.
I ovo sam napisao.
A žene?
Ništa trajno. Još kafe?
A ti? Muškarci?
Udovica sam.
Već šest godina.
Divan čovek. Andreas. Internista.
I dobar otac. Marije i Beli.
Postala si razmažena doktorova žena.
Ne, postala sam baštovanka. Imam trajno crne nokte.
Hoćemo li sad da razgovaramo?
Znaš, imam bolju ideju.
Zdravo, dušo. -Zdravo, mama.
Možeš li da čuvaš dete po podne? -Nisam kod kuće.
Aha. A večeras? -Ne znam kad ću se vratiti.
Šta radiš?
Nisam sigurna.
Zvaću te sutra, važi? Vozim, pa moram da pazim.
Opa.
Tako je svetlo. -Da.
Sećam se da je sve bilo mračno. -Bilo je.
Ta kuhinja.
Gde je ono bila naša kuhinja? -Takođe ovde.
Tom vrtu treba pažnja.
Skoro nikad nisam ovde.
Ali ako znaš dobru baštovanku...
Kako je De Svane? -Molim?
De Svane?
Još uvek ne izgovaraš tačno. De Zvane.
De Zvone. -Tako je.
Čamac. -Ne.
Brod.
Brod je dobro. Još uvek plovi.
U Grčkoj.
Turistički čarter. Na ostrvima.
Novi sloj boje. I novo ime. Ali još uvek plovi.
Ovde radim. Kad sam tu.
Ovo je moja kuća. Moj dom.
Mogao si da ga gledaš.
Da, volim da ga gledam.
Imao je pet intenzivno srećnih godina. I onda...
Umro je.
I mi smo umrli dok smo još bili živi.
"Ne traži me. Bolje je ovako."
Očajan je. Zove svake nedelje.
Malo-malo pa svrati.
I on meni nedostaje.
Jesi li sigurna da ne sme znati?
Dete bi ga slomilo.
Andreas me je zaprosio.
Da li zna da je dete Lukasovo? -Zna.
Zna sve.
Voli me.
Da li ti voliš njega?
Nisam znala šta bih drugo.
Žao mi je.
Ali zašto? Nikad nisam razumeo. Još uvek ne razumem.
Nije lako.
Ja... -Gde si bila?
Je li važno?
Pa, godinama sam te tražio. Pa bih konačno voleo da znam.
U Bergenu. S porodicom.
Primili su me.
Bila sam... Bila sam u lošem stanju.
Tamo sam upoznala Andreasa. Venčali smo se i odselili na selo.
Odmah si se spetljala s drugim.
Dok sam te još tražio. -Andreas je bio moj spas.
Velika reč. -Bio je.
Novi život. S decom. -Naravno.
Bez te dece, ne znam da li bih ovde bila danas.
Samo si me izbrisala. -Nisam imala izbora.
Nisi mi ostavio izbora.
Jasno si mi dao do znanja da ne želiš decu.
Mogla si da čekaš.
Ne, nisam.
Trebalo je da nam daš vremena. Bili smo mladi.
Misliš da bi se predomislio?
Ko zna? Nikad mi nisi dala priliku.
Morao sam da nađem svoj put. Šta misliš kako mi je bilo?
Oboje smo prolazili kroz pakao. -Ali ja tebe nisam ostavio.
Osećala sam se tako. -Šta?
Osećala sam se tako.
Da sam te ostavio? Dođavola, sve vreme sam radio da te održim živom.
Gde je Johana? Šta radi? To me je izluđivalo.
Hoću smireno da razgovaram. -Bojao sam se da ćeš ući u vodu.
Obesiti se.
Onda si me ostavila bez objašnjenja.
I sad imaš obraza da kažeš da sam ja ostavio tebe?
Ne slušaš me. -Samo odjebi.
Idi u vodu. To si oduvek želela.
Ostavio si me.
Radio si sve vreme. Samo si otišao.
Neko je morao da zarađuje. Ti nisi ništa radila.
Ali to je bio i beg.
Nisi mi dozvolio da pričam o tome.
"Lanjski sneg."
Već odlaziš? Dobro.
Još jedna stvar. Predstava ide.
Ma šta ti rekla. Predstava ide.
Zašto?
Ignorisao si to 40 godina. Zašto sad?
Zato što moram. Sad!
Rešavao sam se svega.
Čistio sam nered.
Ali prva stvar na koju sam naišao...
Bila je njegova...
Njegova kutija sa stvarima i onim filmovima.
I pomislio sam da moram da vidim.
Pogledao sam ih, i odjednom sam znao.
Prvi put u svom životu želim da napravim nešto lepo. Krhko.
Odu. Životu.
Njemu.
Detetu u igri.
Vraćam mu njegov život.
Sa svime što imam u sebi. Svime što mogu da dam.
U pravom životu, imao sam tako malo vremena...
Da budem s njim. Nisam uspeo da ga zaštitim.
Nisam uspeo...
Taj osećaj te prati. Osećaj neuspeha.
Krivice.
Zato što bi otac trebalo da bude sposoban da zaštiti svog sina.
A kad nisi...
I taj...
Osećaj...
Nikad te ne napušta.
Ma koliko puta ponovio sebi da nije istina.
Šta je to?
Otvori kad dođeš kući. I reci svojim kćerima.
Ej...
Zdravo, Jojo.
Ovoj treba voda.
Gospođo Staps? Pismo.
Izvolite. Treba da potpišete.
"Za tebe i tvoje kćeri. Molim te, dođi. Lukas."
Slažem se s Lukasom.
Vreme je da kažeš devojkama za Kaja.
Lepo, tata. -Pravim seriju.
Desetogodišnji plan.
Do tada ćeš imati 97. -To je samo još jedan dan.
I kad ćeš reći Lukasu?
Ne mogu, mama.
Šta očekuješ od mene?
Otvori usta i govori.
I šta onda? Da mu uništim život?
A Marije?
Prebrodićeš ovo.
A za Lukasa je ovo prilika. -Kako to misliš?
S malo sreće, imaće 30 godina sa svojom odraslom kćeri.
I unukom.
Zar ne bi trebalo da ga pozdravimo? Poznajete se, zar ne?
To je bilo davno. Dakle, ne. -Biće zabavno.
Idemo. Hajdemo po kapute. Baš je gužva ovde.
Prijatno veče želim. -Hvala.
Jo. Već odlaziš?
Da, imam posla. Izvini.
Hvala za karte. -Drago mi je što si došla.
To su Eme i Bel? -Ne.
Ovo je Marije. -Da, Marije. Pardon.
Zdravo. Ja sam Lukas. -Super predstava. Čestitam.
I ovo je Bel. -Bila je baš intenzivna.
Luk?
Zdravo. -Zdravo.
Nadam se da ćemo se ponovo videti.
Lukase?
Mislim da je predstava predivna.
Drago mi je što me nisi slušao.
Hvala ti.
Jojo? -Da.
Biću u Zelandu iduće nedelje. U kući.
Dobro.
Dođi.
Hvala njegovim roditeljima Lusi Hubert i Arturu Kortenoveru
MEDIATRANSLATIONS