Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
М О Р Е Н А В Р Е М Е Т О
Йойо.
Има ли вятър? - Не.
Ще дадеш ли малко назаем?
Страшен звяр, буден ли си? Ела тук.
Внимавай с кафето. Гледай.
Да натиснем паузата сега.
Да е така завинаги.
Сега започваме с "та-да-да-да".
Трябва да прецените точния момент за повдигането.
Музиката трябва да е по-тиха.
От четвъртия такт. За да мога да ги чуя. Хайде.
Когато я свалиш и започнеш да се въртиш,
трябва да използваш импулс. Мисъл.
Без вибрато. Стабилен глас.
Гледайте се и се слушайте. Вие сте едно.
Разказвате историята заедно. Поддържайте връзка. Да?
Може ли да угасите лампите? Не знам какво гледам.
Я да видя. - Може ли почивка?
Без почивки. Продължавайте. Господи.
Работят от часове. - Аз също. Концентрирайте се.
Добре. Три, две, едно...
Боже! Не пред прожектора!
По дяволите! - Отивам.
Господи.
Диане, чакай. Аз ще отида.
Аз ще го направя.
Това дали не е Йохана?
Някакъв проблем ли имаш?
Нямаш право и го знаеш.
Идвам.
Не разбирам. Защо изобщо го обмисляш?
Това са координатите ми.
Ще бъда вкъщи цяла нощ. Може би трябва да го обсъдим.
Започни с едно.
Едно. Две. - Да.
Три, четири, пет, шест, седем.
Не, Кай. Какво е след седем? - Да, осем.
Две, три, четири.
Тук е същото. Едно, две, три. Пробвай сега и ти.
Хайде.
Точно така.
Още малко. Готово.
Още малко. Това е.
Значи той така говори?
Така? С ръце? - Да!
Леко! Навий макарата бавно. Не бързай.
Леко. Леко сега.
Навивай. - Скумрия.
Чакайте, чакайте.
Кай.
Тореадор!
Здравейте, милейди. - Здравейте, милорд.
Направи нещо.
Три, две, едно, начало.
Лукас. Лукас.
Кай...
Жалко. Ще продължа снимките на артфилма си.
Довиждане, милейди. - Довиждане, милорд.
Татко...
Няма лента.
Той с теб ли е? - Какво?
Къде е Кай? Не го виждам. - Сигурно е под палубата.
Кай?
Е?
Не е в тоалетната.
Къде може да е отишъл Кай?
Не! Ще се наложи пак да го изям.
Тук ли си? - А може да е...
Тук?
Къде се криеш? - Къде може да е?
Ще те хвана, палавнико!
Кай? - Кай, добре ли си?
Кай, обади се.
Кай, покажи се веднага. Не е забавно.
Приключихме.
Кай? - Кай, къде си?
Къде е катамаранът?
Какво? - Катамарана го няма.
Кай? - Кай?
Кай?
Кай! - Кай?
Виждаш ли го? - По дяволите!
Кай! - Не. Шамандурите.
Кай!
- Кай!
Лукас! - Двигателят!
И?
Не го виждам.
Кай!
Помощ, помощ! Тук "Де Звоне".
Нямаме обхват. - Кай!
Кай!
Дали се е покатерил през мрежата? - Не би го направил.
Може би е искал да изпробва катамарана си.
Катамаранът имаше ли въже? - Кай!
Скъпа, имаше ли въже? - Не.
Или пък да. Не знам.
Видя ли нещо? Ти беше на кърмата? - Какво да видя? Седях там и...
Седях там...
Ето така. Седях така. Бях заета.
Бях заета! Знаех, че той е там. При катамарана си.
Не гледах. Мислех, че ти гледаш. Ти беше там.
Бях тук! И аз вършех работа! А той седеше там. Видях го.
Ти снимаше там! - Не и по това време!
Кай!
Стъмва се.
Какво правиш?
Кай!
Пусни ме! Пусни ме! Искам да бъда с него! Моля те!
Не го прави. Недей.
Пусни ме! - Недей, моля те!
Стой тук.
Стой тук...
Кай!
Видя ли нещо?
Не.
Йойо...
Какво ще правим? Обратно към Азорските острови?
Четири дни. С този вятър.
Ами Кай?
Ще... Ще направя кафе.
Йойо?
Трябва да се скриеш от слънцето.
Кай!
Няма да го намерим.
Казвам...
Да.
Нищо ли не е останало? - Беше дълго пътуване.
Връщахме се.
Ще ти осигуря отсрочка. Имал съм си работа с това преди.
Благодаря.
Трябват ли ти пари? - Не, намерих си работата.
В театър? - Не. Разрушаване на сгради.
Тук, в града.
Значи се връщаш в Амстердам? - Пътувам.
И тя остава сама по цял ден? - Майка ми ходи при нея.
Може и аз да отида. - Марсия...
Тя не иска да вижда никого.
Защо говориш за данъци?
Съжалявам.
Кай!
Йо?
Къде беше?
Тук съм. Ти къде беше?
Йо? - Стори ми се, че го видях.
Не можах да го намеря.
Тръгнахме си твърде бързо.
Не трябваше... - Трябваше.
Той ни чака.
Чака ни.
Боже, страх го е.
Самичък е. Той е дете! - Успокой се.
Страх го е. оставихме го сам.
Ние го взехме на това пътуване! - Не. Спри.
Дишай.
Дишай през носа.
През носа.
Мамо...
Кай!
Йохана!
Заведох я при Дингеман. Той й даде хапчета.
Веднъж дневно, преди лягане.
Какво да правя? - Виж какво ще направят хапчетата.
Не ги пропилявай.
Колко спах?
Шест или седем часа.
Все едно живея на обратно.
Не мога да го настигна.
Той е прекалено далеч.
Ела тук.
Това не те ли изтощава? - Изтощава ме.
Какво има?
Йо?
Какво правиш? Къде отиваш?
На разходка. Не можах да заспя.
Посред нощ?
Не можех да дишам.
Хубаво. Ще се разходя с теб.
Хайде де. Да се разходим.
За следващата разходка ми кажи да дойда с теб.
Ще се разхождаме заедно.
Това е сделката.
Болката е просто... - Знам.
Скапаняк. - Съжалявам.
Проблем с очите ли имаш? - Нали се извиних?
Успокой се. - Извиних се!
Успокой се. - Разкарай се.
Скапаняк!
Йо?
Какво е това?
Ленти. Проявих ги.
Вземай хапчетата през нощта. Не през деня.
Днес трябваше ти да сготвиш.
Ще сготвя.
Напазарува ли?
Не очаквах да спя толкова дълго.
Върни се в леглото. Моля те. - Не мога.
Махни ми се от пътя. - Йо, моля те.
Къде е той? Къде е синът ми? - Спри с това!
Спри! Не мога да спя! Какво искаш от мен?
Трябва ли да заключвам вратата, като правиш така?
Какво? - Захвани се с нещо!
С каквото и да е! Като мен! Просто прави нещо!
За какво говориш? - Той не е навън!
Няма го никъде! Спри с това!
Беше прекрасен! Най-прекрасното дете на света!
Само че е мъртъв! Мъртъв е! Мъртъв!
Няма го вече! Отиде си!
Мъртъв е! Мъртъв е! Мъртъв е!
Така е по-добре за Лукас. - Довиждане, момиченце.
Така... Засега ще съм в Амстердам.
Направи това, което е най-добро.
Какво ще прави тя в града?
Къде е леглото ни?
Кой направи това?
Помислих си... Исках... - Ти ли го направи?
Помислих си, че ще е от полза.
Как можа да го направиш?
Как можа? - Спри! Спри!
А снимките на Кай? Изхвърли ли ги? - Не, прибрах ги на тавана.
Къде? - Боже! На тавана са!
Изхвърлил си ги. - Спри!
Съжалявам! Така е най-добре! - За кого?
Гледай си работата!
На Кай сигурно щеше да му харесва да спим в неговата стая!
Тя ще остане ли за вечеря? - Надявам се.
И Лукас ли ще дойде? - Нямам представа.
Да направя ли макарони? - Направи.
Не мога да продължавам, мамо.
Миличка.
Трябва ти помощ.
Той ядосан ли е?
Ние...
Ние не... - Не е ядосан.
Той е в друг свят.
Чува те. Вижда те.
Обича те.
С теб е.
Все го виждам.
И все си мисля, че той ме чака.
Не. Ти го чакаш.
С всичкия плач го задържаш.
Но той е добре, наистина.
Можеш да го пуснеш.
Трябва да го пуснеш.
Колкото и да е трудно.
Така е по-добре за него.
Какво? - Нищо.
Мислиш ли, че е тъпо? - Не, но...
Няма значение.
Мисля, че тя може да ни помогне. - На нас ли?
Аз не ходя при нея.
Защо не опиташ? - Това е пълна глупост.
"Кай живее в друг свят. Чува те. Вижда те". Глупости.
За каква се мисли тази?
Тя казва, че за да намериш себе си, трябва да поемеш по пътя навътре.
Мисля, че е права. - Така ли ти помага тя?
Да.
Съжалявам. Мразя такива хора. - Какво?
Не им вярвам. Не ми харесва, че говориш с други за Кай.
Това засяга само нас, никой друг!
Само теб, мен и Кай! Никой друг!
Съжалявам.
Много ми липсваше. - И ти ми липсваше.
Не... Не мога да се спра.
Съжалявам. - Няма проблем.
Много време мина.
Не, не. Остани.
Какво е това?
Ами... Помислих си...
Не.
Трябва да го правим по-често.
Какво ще кажеш? - Първо да хапнем.
Доста време мина. - Внимавай. Може да пари.
Замислих се за дете.
Нов живот. Може би ще ни помогне.
Дете ли? - Ново дете.
Така животът ни ще се върне.
А Кай ще намери покой. - Чакай малко.
Не разбирам. Сега за ново дете ли ще си говорим?
Все още искаш деца, нали?
Господи...
Не...
Не мога да понеса мисълта.
Как може да мислиш за това сега? - Съжалявам, че ти го казах така.
Дете? А после?
Представи си, че... - Няма да стане така.
Няма проблем. - Не искам друго дете.
Сега ли не искаш? Или никога? - Не искам да мисля за това.
Защо? - Не искам да говорим за това.
Не мислиш ли, че ще помогне? - Не искам друго дете!
Чувам те. - Толкова по въпроса!
Ами аз?
Аз имам ли някакво значение? - За мен ти си всичко.
Ти си любовта на живота ми. Знаеш го.
Знаеш го, нали? Знаеш го, нали?
Знаеш го.
Да.
А ти си любовта на моя живот.
Хайде повече да не говорим за това, става ли?
Повече не го споменавай...
Друго дете...
Ще ме съсипе.
Да.
Лукас? - Извинявай. Мислех, че спиш.
Какво има?
Скъпа, ще закъснея.
Да ти направя ли сандвичи? - Няма нужда. Остани в леглото.
Ще се видим довечера.
Йо?
Здрасти, миличък. - Къде е тя?
Седни. Получи ли писмото? - Да.
"Не ме търси. Така е по-добре." Това е всичко. Какво означава?
Къде е тя? Какво да правя? Тя може да е мъртва!
Не е каквото си мислиш. - Не се тревожи. Седни.
Тя тук ли е? - Не.
А къде е? Какво знаете?
Тя дойде тук сутринта. - Защо? Какво каза?
Обещахме да не казваме. - Какво да не казвате? Какво става?
Иска да остане сама, за да се съвземе. Това е.
За колко време? Кога ще се върне?
Няма ли да се върне?
Защо? Какво съм направил? - Нищо.
Остави го. - Полудявам!
Значи тя ме изоставя?
Точно сега? - Минахте през най-лошото.
Може би виждате само това един в друг.
Тя ли го каза? - Аз го казвам.
А тя какво казва? Преживяваме това заедно!
Не може да ме изостави сега! Аз я подкрепях!
Къде е тя? Трябва да говоря с нея.
Дадохме й обещание. - Ядосани ли сте ми?
Моля? - Аз ли съм виновен за това?
Не се измъчвай. Никой не е виновен. Случи се. Това е достатъчно лошо.
Лукас? Къде отиваш? - Ще я потърся.
Да?
Влез.
Седни.
Съблечи си палтото.
Нещо за пиене? - Вода, моля.
Имам охладен совиньон блан.
Ами добре.
Преди не пиехме вино.
А сега всички го пият.
Но ни карат пак да спрем.
Всичко наред ли е при теб? Така изглежда.
Изглеждаш добре. Имаш класа. Миришеш хубаво.
Не разпознавам аромата.
Съжалявам, че те ударих.
Ръката ме боли. - Хубаво.
Но беше толкова...
Не вярвах на очите си. Кай, там, грандиозен...
Не може да го направиш. - Ясно. Наздраве.
Радвам се, че се видяхме.
Чете ли във вестниците? - Да.
Дълъг материал. Огромна снимка.
Слушай...
Не знам как си... - Добре съм, благодаря.
На мен ми трябваше много време.
Години. Много години. Винаги беше там. Все още е.
Но положих много усилия, за да се науча да живея с това.
Да живея със себе си. Но се справих.
Уважавай това. Моля те.
Имаш ли деца?
Освен Кай ли? Не. А ти?
Да. Две. Дъщери.
Те не знаят за това.
Не исках да ги товаря.
Това не може да се обясни на дете. Не е безопасно.
Вече са големи?
Ти замисли ли се какво ще означава това за мен?
Разбира се. - И?
И? Нищо. Продължих с работата. - Защо?
Защото пиесата е важна.
За кого? - За мен.
А може би и за зрителите. - А за мен?
Можеше поне да ме питаш? - Как?
Загубих връзка с теб преди 40 години.
Опита ли се да ме потърсиш? - Не.
Защо? - Сигурно щеше сама да дойдеш.
И... - После какво си представяше?
Че ще дойда да ти се възхищавам?
"Леле, какво изкуство! Значи онова не е било безсмислено!"
Нещо такова.
Не може да поставиш пиесата. Просто не може.
Особено пък с тези кадри. Те принадлежат и на мен.
Искаш ли да ги видиш? - Какво?
Нашите видеоклипове. Не си ги гледала.
Сега ли? - Да. Защо не?
Сега си тук.
Може би ще е добре. После ще си поговорим още.
Добре.
Започва се тук. От Ла Гомера.
Първият ни преход. Ти купи камерата тук.
За теб.
Вижда се, че се страхувах. - Страхуваше ли се?
В началото. После - не. Осъзнах, че знаеш какво правиш.
Да. Доста седяхте там.
На предната палуба. - Обожавах я.
Аз съм заснела това. - Да. Кой друг?
Спомняш ли си делфините? - Да.
Толкова много бяха. - Невероятно.
Коледа.
Къде е това? - Барбадос.
Да. - Тук взема онази риба. Гледай.
Рожденият му ден.
Ще ми се да се бях родил като риба.
Да спрем?
Добре ли си?
Къде е банята?
Първата врата вдясно.
Не остана много.
Да спрем ли сега?
Не, продължавай. - Добре.
По пътя към Азорските острови. - Връщането.
Миличък...
Толкова малък...
Това е.
Най-прекрасното дете на света!
Ще легна.
Четох, че ще спреш да бъдеш художествен директор.
Че пиесата ще бъде твоето последно сбогуване.
Така звучи ужасно. - Но се радвам, че се случва.
Това, че напускаш работа, плаши ли те?
Не, прекрасно е.
Край на срещите. Ще имам време за писане и режисиране.
Написах и това.
Има ли жени в живота ти? - Нищо постоянно. Още кафе?
А в твоя живот има ли мъже?
Вдовица съм. От шест години.
Андреас беше прекрасен мъж. Специалист по вътрешна медицина.
Беше и прекрасен баща на Марие и Бел.
Значи си станала разглезена докторска съпруга.
Станах озеленител. Ноктите ми постоянно са черни.
Да поговорим ли за това сега?
Имам по-добра идея.
Здрасти, миличка. - Здрасти, мамо.
Ще гледаш ли детето този следобед? - Не съм вкъщи.
А довечера? - Не знам кога ще се прибера.
Какво правиш? - И аз не съм сигурна.
Ще ти се обадя утре. В момента шофирам.
Леле.
Толкова е светло. - Да.
Спомням си, че беше мрачно. - Беше.
Тази кухня...
А нашата кухня къде беше? - И я беше тук.
Градината има нужда от работа. - Почти не прекарвам време тук.
Но ако познаваш добър озеленител.
Как е "Де Зване"? - Какво?
"Де Зване"? - Не можеш да го произнесеш.
"Де Зване". - "Де Звоне".
"Де Звоне". - Да.
Лодката. - Не. Кораб.
Кораб. - Корабът още плава.
В Гърция. Вози туристи по островите.
Нова боя. Ново име. Но още плава.
Тук работя, когато съм в тази къща.
Това е моята къща. Моят дом.
Приличаш на него. - Така е.
Той изживя пет изключително щастливи години, а после...
После умря.
Умря, а ние продължихме да живеем.
"Не ме търси. Така е по-добре."
Отчаян е. Звъни всяка седмица.
От време на време идва. - И на мен той ми липсва.
Сигурна ли си, че не трябва да знае?
Друго дете ще го съсипе.
Андреас ми предложи брак.
Знае ли, че детето е на Лукас? - Да.
Знае всичко.
Обича ме.
А ти обичаш ли го?
Не знаех какво друго да направя.
Съжалявам.
Защо? Така и не разбрах. Още не разбирам.
Не е лесно...
Аз... - Къде беше?
Има ли значение?
Търсех те цяла вечност. Бих искал да знам.
Бях в Берген при свои близки.
Те ме приютиха...
Бях... Бях много зле.
Там се запознах с Андреас.
Оженихме се и се преместихме в провинцията.
Веднага си се събрала с някой друг.
Докато аз още те търсех. - Андреас беше моето спасение.
Как го казваш... - Вярно е.
Нов живот. С деца. - Разбира се.
Ако ги нямаше децата, не знам дали аз щях да оцелея.
Изтрила си ме от живота си. - Лукас, нямах избор.
Ти не ми остави избор.
Даде ми да разбера, че не искаш деца.
Можеше да изчакаш. - Не можех.
Трябваше да изчакаш. Бяхме млади. - Щеше ли да промениш решението си?
Кой знае? Ти не ми даде шанс.
Трябваше да се оправям сам. Според теб как се чувствах?
И двамата минахме през ада. - Но аз не те зарязах.
Имах чувството, че си ме зарязал. - Какво?
Имах такова чувство. - Че съм те зарязал ли?
По дяволите, работих непрекъснато, за да те поддържам жива!
Все се чудех къде си и какво правиш! Полудявах!
Искам да поговорим спокойно. - Боях се, че ще се удавиш!
Или че ще се обесиш! Заряза ме без обяснение!
А сега ми разправяш, че аз съм те бил зарязал!
Не ме слушаш. - Върви по дяволите!
Отивай във водата! Все това искаше!
Ти наистина ме заряза.
Работеше по цял ден. Излизаше си.
Някой трябваше да изкарва пари. Ти не работеше.
Но това беше твоето бягство.
Не ми даваше да говоря за случилото се.
Казваше, че било минало.
Тръгваш ли си вече? Хубаво.
Още нещо - ще поставя пиесата. Не ми пука какво ще кажеш ти.
Защо? 40 години се правеше, че нищо не е станало.
Защото трябва да го направя! Сега!
Бях започнал да разчиствам всичко.
Но първото, на което попаднах,
беше...
Кутията с неговите неща и с клиповете.
Помислих си, че трябва да ги видя.
Гледах ги тогава и после изведнъж осъзнах нещо.
За първи път в живота си искам да направя нещо красиво.
Нещо крехко. Ода за живота.
За него. За детето, което играе.
Така ще му върна живота.
С всичко, което имам. Всичко, което мога да дам.
В истинския си живот имах толкова малко време...
... да бъда с него. Не можах да го защитя.
Не можах да...
Това чувство остава завинаги. Че съм се провалил.
Че съм виновен.
Защото един баща трябва да може да защити сина си.
А когато не го е направил...
Това... Това чувство...
То остава завинаги.
Колкото и бащата да си казва, че няма вина.
Какво е това?
Отвори го, когато се прибереш. Кажи на дъщерите си.
Довиждане, Йойо.
На това му трябва вода.
Г-жа Стапс? Писмо.
Заповядайте. Трябва да се подпишете.
За теб и дъщерите ти. Моля ви, елате. Лукас
Съгласна съм с Лукас.
Време е да кажеш на момичетата за Кай.
Браво, татко. - Правя поредица.
Ще работя десет години по нея.
Накрая ще си на 97. - Няма проблем.
Кога ще кажеш на Лукас?
Не мога, мамо. Какво очакваш да направя?
Да си отвориш устата и да говориш.
А после какво? Да преобърна целия му живот?
Ами Марие? - Ще се справите.
А за Лукас това ще бъде шанс. - Какво искаш да кажеш?
Ако има късмет, ще прекара 30 години с дъщеря си.
И с внучето си.
Да отидем ли да го видим? Двамата се познавате, нали?
Не. Познавахме се преди години. - Ще бъде забавно.
Да си тръгваме. Ще взема палтата. Тук има прекалено много хора.
Приятна вечер. - Благодаря.
Йо. Тръгваш ли си вече?
Да. Много съм заета. Съжалявам.
Благодаря за билетите. - Радвам се, че дойдохте.
Това Ейми и Бел ли са? - Не.
Това е Марие. - Да, Марие. Съжалявам.
Аз съм Лукас. - Страхотна постановка. Браво.
А това е Бел. - Беше много емоционално.
Лукас.
Довиждане. - Довиждане.
Надявам се да се видим пак.
Лукас.
Постановката беше прекрасна.
Радвам се, че не ме послуша.
Благодаря ти.
Йойо. - Да?
Другата седмица ще бъда в Зееланд, в къщата.
Добре.
Ела.
С благодарности към родителите му Луси Хуберт и Артур Кортеновер
Превод АЛЕКСАНДЪР МИШКОВ
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО