Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TENGERNYI IDŐ
Jojo!
- Van egy kis szél? - Nincs.
Elereszthetek egyet.
Hé, szörnyi!
Már fent vagy? Gyere ide!
Vigyázz a kávéra!
Odanézz!
Most kéne megnyomni a pillanatmegállító gombot.
Hogy örökké... ez legyen.
Tehát az első részt így kezdjük: ta-da-da-da.
Amíg nincs az... az emelés. És azt a pillanatot kell elkapnotok.
A zene pedig legyen lágyabb!
A negyedik ütemtől legyen lágyabb. Különben én sem hallom őket. Gyerünk!
Tak-tak-tak...
Igen. És attól a pillanattól kezdve, hogy leteszed és gurulni kezdesz,
egy impulzusból kell megszületnie. Egy gondolatból.
Nincs vibrato, csak stabil ének.
Figyeljétek egymást. Egyek vagytok.
Ti négyen mesélitek el ezt a történetet. Értitek?
Tartsátok a kapcsolatot! Jó?
Kikapcsolhatnánk a fényeket? Semmit sem látok.
Utánanézek.
Tarthatnánk szünetet?
Nincs szünet! Folytassátok! Gyerünk, srácok!
- Már másfél órája csinálják. - Én is. Összpontosítsatok!
Jól van. Három, kettő, egy...
Jézus, Mária! Ne őgyelegjetek már a kivetítő előtt!
- Hogy az isten áldjon meg! - Megnézem.
Édes jó istenem!
Lianne, várj, jövök!
Majd én.
Csak nem te vagy az, Johanna?!
Zavar valami?
Ehhez nincs jogod, te is tudod.
Megyek.
Hogyan juthatott ilyesmi az eszedbe?
Ezek a koordinátáim.
Egész este otthon leszek. Talán beszélnünk kellene róla.
Oké, egyre kezdjük.
- Egy, kettő... - Igen.
- Három. - Ühüm.
Négy, öt, hat, hét.
Nem, Kai. Hétnél jártál. Mi is jön a hét után?
Ja, igen. Nyolc.
Kettő, három, négy.
És itt is. Egy, kettő, három. Gyerünk!
Csináld!
Jól van.
Még egy kicsit. Ez az.
Még egy kicsit!
Ez az!
Á, szóval így beszél?
Mivel? A kezeddel.
Igen!
Csak óvatosan!
Óvatosan tekerd, ne túl gyorsan!
Ez az. Szépen, lassan.
- Tekerd csak! Jól van. - Ó, ez egy makréla!
Várj!
Hé, Kai!
Hé, torreádor!
Üdvözlöm, hölgyem!
Üdvözlöm, uram!
Csinálj valamit!
Három, kettő, egy.
És... tessék.
Lucas.
Lucas!
Kai...
Hát, nagy kár...
Akkor visszatérek a művészfilmemhez.
- Minden jót, hölgyem! - Viszlát, uram!
Apu...
Kifogyott.
- Veled van? - Tessék?
- Hol van Kai? Nem látom. - Akkor biztos lement.
Kai!
Na?
Nincs a vécén.
Nahát, hol lehet ez a Kai?
Jaj, ne! Most muszáj lesz felfalnom.
Hu!
- Talán itt rejtőzik? - Vagy...
Itt?
- Hol bujkálsz? - Hol lehet?
Most elkaplak, fiacskám!
- Kai! - Jól vagy, Kai?
Kai, nyávogsz egyet?
Kai, szeretném, ha előbújnál. Ez már nem vicces.
Feladjuk.
- Kai! - Kai, hol vagy?
Hol a katamarán?
Mi?
Eltűnt a katamaránja.
Kai!
Látod őt?
A fenébe!
Kai!
Ne!
A bójákat!
- Luc! - Indítsd be a motort!
Na?
Semmit sem látok.
Mayday, mayday! Itt a Zwaene. Mayday, mayday!
- Túl messze vagyunk. - Kai!
Hol vagy, kicsikém?
Kai!
- Szerinted átmászott? - Nem.
- A hálón? - Nem tenné. Tudja, hogy nem szabad.
Lehet, hogy ki akarta próbálni a katamaránját.
- Volt rajta kötél? - Kai!
- Volt kötél a katamaránon? - Kai!
- Drágám, volt rajta kötél? - Nem.
Vagy talán mégis. Már nem is tudom.
Tényleg semmit sem láttál? Te voltál a tatnál.
Mit láttam? Csak ültem ott és...
Ott ültem...
Így.
Csak ültem ott így. De el voltam foglalva valamivel.
El voltam foglalva, mert tudtam, hogy ott ül. A katamaránjával.
Nem néztem folyton oda. Azt hittem, te figyelsz rá. Te mentél felé.
Én itt voltam. Én is dolgoztam. Ő pedig ott ült. Láttam.
- De hiszen ott filmeztél! - Nem végig.
Kai!
Alkonyodik.
Mire készülsz?
Kai!
Eressz! Eressz el! Vele akarok lenni! Kérlek!
Ne csináld ezt!
- Kérlek, eressz el! - Ne csináld ezt!
Maradj!
Maradj itt!
Kai!
Láttál valamit?
Nem.
Jojo!
Mit csináljunk?
Visszamenjünk az Azori-szigetekre?
Az négy nap ilyen széllel.
És Kai?
Én...
Főzök kávét.
Jojo!
Árnyékba kell mennünk.
Kai!
Nem fogjuk már megtalálni.
Te jó ég!
Igen.
- Mind elfogyott? - Sokáig voltunk úton.
Már visszafelé tartottunk.
Kérek neked halasztást. Már megcsináltam az adóbevallást.
Köszi.
- Szükséged van pénzre? - Nincs, találtam munkát.
- A színházban? - Egy épületbontáson.
Itt, a városban.
- Visszaköltöztök Amszterdamba? - Majd bejárok.
- Egész nap egyedül lesz otthon? - Anyám majd néha ránéz.
- Néha én is rá tudok nézni. - Marcia...
Senkit sem akar látni.
Miért beszéltek az adókról?
Sajnálom.
Kai!
Jo!
Te meg hol voltál?
Itt vagyok.
Te hol voltál?
Jo!
Azt hittem, hogy láttam.
De nem találtam meg.
Túl hamar elmentünk.
Nem kellett volna...
Ott kellett volna...
Ott vár ránk.
Ott vár.
Istenem! Fél!
Egyedül van!
- Ő csak egy gyerek. Egy gyerek. - Nyugodj meg!
Fél.
Ott hagytuk egyedül!
- Elrángattuk magunkkal arra az útra! - Kérlek, fejezd be!
Nyugodj meg! Lélegezz!
Az orrodon át! Az orrodon.
Az orrodon keresztül.
Jól van.
Anyu!
Kai!
Johanna!
Elvittem Dingemanhoz.
Adott neki pirulákat.
Naponta egyet kell bevennie lefekvés előtt.
- Mit tegyek? - Várd ki, hogyan hatnak a pirulák.
Ne menjenek pocsékba.
Szia!
Mennyit aludtam?
Hat-hét órát.
Mintha visszafelé élnék.
Soha nem érem utol.
Túl nagy a távolság.
Hé, gyere csak ide!
- Szia! - Szia!
Téged nem készít ki?
De.
Mi az?
Jo!
Mire készülsz? Hová mész?
Sétálni.
Nem tudtam aludni.
Az éjszaka kellős közepén?
Nem kaptam levegőt.
Jól van. Én is veled tartok.
Gyere akkor! Sétáljunk!
Ha legközelebb sétálni támad kedved, kérdezd meg, hogy én is megyek-e!
Együtt sétálunk.
Akkor ebben megegyeztünk.
- A fájdalom... - Tudom.
- Hé, te idióta! - Bocsánat.
- Valami baj van a szemeddel? - Mondtam, hogy bocsánat, nem?
- Nyugi! - Mondtam, hogy bocsánat.
- Higgadj már le! - Hé, húzz már el innen!
Kretén!
Jo!
Az meg mi?
Filmek. Előhívattam őket.
A tablettát este kell bevenned, nem napközben.
Úgy volt, hogy ma főzöl.
Igen, fogok is.
Bevásároltál?
Nem tudtam, hogy ilyen sokáig fogok aludni.
- Vedd le, és feküdj vissza, kérlek! - Nem tehetem.
- Állj el az utamból! - Jo, kérlek!
Hol van?
- Hol van a gyermekem? - Hagyd abba!
Hagyd abba! Már nem tudok aludni. Mit vársz tőlem?
Nem hagyod abba. Kulcsra zárjam az ajtót?
- Nem hagyom abba? - Csinálj valamit!
Valami mást. Nem is tudom... mint én. Csinálj valamit!
- Ezt hogy érted? - Nincs odakint.
Sehol sincs. Hagyd ezt abba!
Gyönyörű gyerek volt. A legszebb gyerek az egész világon.
De meghalt.
Meghalt. Halott.
Vége. Elment. Ami történt, megtörtént. Halott.
Meghalt. Halott.
Meghalt.
Jobb így Lucasnak.
Szia, kislányom!
Akkor hát...
egyelőre Amszterdamba megyünk.
Tégy, ahogy a legjobbnak látod.
Mihez fog kezdeni a városban?
Hol az ágyunk?
Ki tette ezt?
- Azt hittem, talán azt akarod... - Te csináltad?
Azt hittem, talán ez segít.
Hogy tehetted ezt?
- Hogy tehetted ezt? - Hagyd abba!
- És Kai fényképei? Kidobtad őket? - Dehogy! Mind a tárolóban van!
- Hol? - Jézusom! A tárolóban.
- A limlomok között! - Hagyd abba!
- Sajnálom! Gondoltam, így jobb lesz. - Kinek?
Menj a fenébe!
Talán Kainak tetszik, hogy az ő szobájában alszunk.
- Marad vacsorára? - Remélem.
Lucas is jön?
Fogalmam sincs.
- Főzzek makarónit? - Igen, főzz.
Nem bírom tovább, anya.
Édeském!
Segítségre van szükséged.
Haragszik?
Nem...
Nem óvtuk meg...
Ő nem haragszik.
Ő már egy másik világban él.
Hall téged.
Lát téged.
Szeret téged.
Veled van.
Folyton őt látom.
És arra gondolok, hogy rám vár.
Nem.
Te vársz őrá.
És azzal a sok sírással itt tartod.
De tényleg jól van.
Elengedheted.
El kell engednem.
Bármilyen nehéz is.
Jobb lesz neki.
- Mi az? - Semmi.
- Szerinted hülyeség? - Nem, de...
Mindegy, hagyjuk.
- Én hiszem, hogy segíthet nekünk. - Nekünk?
Én el nem megyek hozzá.
- Miért nem próbálod meg? - Mert baromság.
"Kai egy másik világban él. Hall téged, lát téged." Micsoda ökörség!
Kinek képzeli ez magát?
Szerinte ahhoz, hogy újra megtaláld önmagad, belső utazást kell tenned.
Szerintem igaza van.
- És ezzel segít neked? - Igen.
- Bocs, de utálom az ilyen embereket. - Utálod?
Nem bízom bennük.
És azt is utálom, hogy másokkal beszélgetsz Kairól.
Ez csak ránk tartozik. Senki másnak nincs köze hozzá!
Csak neked és nekem. És Kainak.
Senki másnak.
Hé!
- Ne haragudj! - Szia!
Annyira hiányoztál.
Te is nekem.
Én...
nem bírom visszatartani.
- Sajnálom. - Semmi baj.
Túl rég volt már.
- Gyere! - Ne... Maradj!
Hahó!
Hát ez meg mi?
Hát...
Arra gondoltam...
Ne!
Gyakrabban kéne ilyesmit csinálnod.
- Mire gondoltál? - Előbb együnk.
De rég volt már!
Vigyázz! Lehet, hogy forró.
Lehetne gyerekünk.
Egy új élet.
Segíthetne rajtunk.
Gyerekünk?
Egy új gyerek.
Visszaadná az életünket.
- Kai pedig békére lelne. - Na várjunk csak!
Ezt nem értem.
Most nem egy másik gyerekről beszélünk?
Akarsz még gyerekeket, nem?
Jézusom!
Én...
Nem tudok erre gondolni.
Hogyan gondolhatsz most ilyesmire?
- Kissé talán erőszakos voltam... - Egy gyerek?
És aztán?
- Képzeld el, ha... - Miért esne baja?
Annak kicsi az esélye.
Nem akarok még egy gyereket.
- Soha többé? - Nem akarok erre gondolni!
- Miért nem? - Nem akarok beszélni róla.
- Nem gondolod, hogy segíthet? - Nem akarok még egy gyereket!
- Értem. - Téma lezárva.
És én?
Fontos vagyok még neked?
Micsoda? Te vagy a mindenem!
Te lüke! Te vagy életem szerelme. Hiszen te is tudod.
Hiszen te is tudod!
Te is tudod, igaz?
Te is tudod.
Igen.
Te meg az enyém.
Nem beszélünk erről többet, oké?
Ne csináljuk többé.
Egy másik gyerektől...
összeroppannék.
Értem.
Lucas!
Bocs, azt hittem, alszol.
Mi az?
Ma későn jövök, drágám.
- Készítsek neked szendvicset? - Nem kell. Maradj csak.
Este találkozunk.
Hahó!
Jo!
- Szervusz, drágám! - Hol van?
- Ülj le! Megkaptad a levelet? - Igen, megkaptam.
"Ne keress! Jobb lesz így." Ennyi az egész. Mit jelentsen ez?
Hol van? Mit csinálhat? Halálra rémített!
- Félreérted. - Ne aggódj! Ülj le egy kicsit.
- Itt van? - Nincs.
Akkor hol? Mit tudtok?
- Ma reggel itt járt. - Igen? Miért? Mit mondott?
- Megígértük, hogy semmit sem mondunk. - Hogyhogy semmit? Mi folyik itt?
Egyedül akar maradni, míg megnyugszik. Ennyi az egész.
Meddig? Mikor jön vissza?
Nem jön vissza?
- Miért nem? Mit tettem? - Semmit.
Hagyd békén!
Megőrülök!
Épp most hagy el?
- Most? - Tudod, szörnyű volt ez nektek.
És talán folyton-folyvást ezt látjátok viszont a másikban.
- Ő mondta ezt? - Nem, én mondom.
És ő mit mond?
Mindketten szenvedünk!
Nem hagyhat most cserben! Én sem hagytam őt magára!
Hol van? Beszélnem kell vele!
Megígértük neki.
- Haragudtok rám? - Hogy haragszunk-e rád?
Én tettem ezt? Az én hibám?
Ne gyötörd így magad! Senki sem hibás. Megtörtént. Már így is elég rossz.
- Lucas? Mire készülsz? - Megkeresem.
Halló?
- Szia! - Szia!
Gyere be!
Foglalj helyet!
Vedd le a kabátod!
- Hozhatok valamit inni? - Vizet kérek.
Van egy behűtött Sauvignon Blanc-om.
Hát... rendben.
Azelőtt sosem ittunk bort. Nem igaz?
Most mindenki azt iszik.
Bár azt hiszem, megint fel kéne hagynunk vele.
Jól vagy?
Ahogy elnézlek, igen.
Jól nézel ki. Elegáns vagy.
Jó az illatod.
Ezt nem ismerem.
Sajnálom, hogy megpofoztalak.
- Nekem is fáj a kezem. - Jól van.
De annyira...
Egyszerűen nem hittem a szememnek. Kai odafent, életnagyságban...
- Ezt nem teheted. - Szóval ez a helyzet. Egészségedre!
Örülök, hogy látlak.
- Az újságban olvastad? - Igen.
Nagyon hosszú cikk. Óriási fotóval.
Figyelj...
- Nem tudom, te hogy viselted... - Prímán, köszönöm.
...de nekem rengeteg időmbe telt.
Évekbe.
Mindig ott volt. Még most is ott van.
De kőkeményen megharcoltam azért, hogy együtt tudjak élni vele.
Hogy együtt tudjak élni önmagammal. De sikerült.
Ezt, kérlek tartsd tiszteletben!
Van gyereked?
Kaion kívül? Nincs. Neked?
Igen. Két lányom.
De ők semmit sem tudnak erről.
Nem?
Nem. Nem akartuk őket ezzel terhelni.
Ezt nem lehet elmagyarázni egy gyereknek. Veszélyes.
De már biztos felnőttek.
Megfordult egyáltalán a fejedben, hogy mit jelenthet ez nekem?
- Persze. - És?
- Semmi. Tovább dolgoztam. - Miért?
Mert erre a darabra szükség van.
- Kinek? - Nekem.
- És talán a közönségnek is. Jó lenne. - És én?
- Megbeszélhetted volna velem. - Igen? Hogyan?
Az elmúlt 40 évben azt sem tudtam, hol vagy.
- Megpróbáltad kideríteni? - Nem.
Miért nem?
Nagy volt az esély arra, hogy magadtól is felbukkansz.
Na ja...
És? Azt is előre elképzelted,
hogy csodálattal a szememben ülök a nézőtéren és azt mondom:
"Hűha, ez ám a művészet! Mégiscsak volt értelme"?
Igen, valahogy így.
Nem viheted színre ezt a darabot! Egyszerűen nem teheted.
Legalábbis nem azokkal a felvételekkel. Azok az enyémek is.
- Meg akarod nézni? - Mit?
A felvételeinket. Még sosem láttad őket.
- Most? - Igen. Miért is ne?
Most vagy itt.
Lehet, hogy jó lesz.
Utána beszéljünk.
Lássuk.
Itt kezdődik. La Gomeránál.
Közvetlenül az első átkelésünk előtt. Akkor vetted a kamerát.
Neked.
- Látszik, mennyire féltem. - Féltél?
Eleinte igen.
Aztán láttam, hogy érted a dolgod.
Igen. Sokat üldögéltetek így.
A hajóorrban.
Igen, azt imádtam.
- Ezt én vettem fel. - Igen. Ki más?
- Emlékszel még rájuk? - Ó, igen.
- Rengetegen voltak. - Őrület.
Hihetetlen...
Karácsony...
Igen.
- Ez hol van? - Barbadosnál.
Ó, igen.
Itt kapja azt a halat. Látod?
A születésnapja.
"Bárcsak halnak születtem volna!"
Talán tartsunk szünetet.
Igen.
Jól vagy?
Hol a fürdőszoba?
Az első ajtó jobbra.
Már nincs túl sok hátra.
De itt is befejezhetjük...
- Ne! Folytassuk! - Rendben.
- Útban az Azori-szigetek felé. - A visszaúton.
Édeském...
Olyan fiatalok voltunk.
Ennyi.
A legszebb gyerek az egész világon.
Ledőlök egy kicsit.
Azt olvastam, hogy lemondasz a művészeti vezetői posztról.
- Hogy ez lesz a búcsúelőadásod. - Búcsú. Borzasztó egy szó.
Szerencsére ez nem fog bekövetkezni.
Megrémít, hogy lemondasz?
Nem. Csodás.
Nincs több értekezlet. Több időm lesz rendezni és írni.
Ezt is én írtam.
És mi van a nőkkel?
- Csak barátnők. Kérsz még kávét? - Igen.
És nálad? Mi van a férfiakkal?
Özvegy vagyok.
Már hat éve.
Szeretetreméltó ember volt. Andreas. Belgyógyász.
És szeretetreméltó apa is. Marije és Belle apja.
Szóval gazdag, elkényeztetett orvosfeleség lettél.
Nem, hanem kertész. Folyton fekete a körmöm.
Most már beszélhetünk?
Jobb ötletem támadt.
Viharos, akár a 100 km/h sebességet is meghaladó széllökések várhatók...
- Szia, édeském! - Szia, anya!
Volna kedved délután bébiszitterkedni?
Nem vagyok otthon.
Ó! És este?
Nem tudom, mikor érek vissza.
Mit is csinálsz most?
Hát, magam sem tudom pontosan.
Ó...
De holnap felhívlak. Épp vezetek. Muszáj odafigyelnem.
Hűha!
- Milyen világos! - Igen.
- Sötét házikóként élt emlékeimben. - Az is volt.
Az a konyha...
- Hol is volt a mi konyhánk? - Az is itt.
- A kertre ráférne egy kis törődés. - Alig vagyok itt.
De, ha ismersz egy jó kertészt...
- Hogy van a De Swaene? - A mi?
De Swaene?
- Még mindig nem tudod jól kiejteni. - De Zwaene.
- Igen.
- A hajó. - Nem.
A vitorlás.
Jól van. Még mindig vízen van.
Görögországban.
Turistákat szállít a szigetek között.
Új lakkozást kapott. És új nevet is. De még mindig hasítja a hullámokat.
Itt szoktam dolgozni, amikor itt vagyok.
Igazából ez a házam. Az otthonom.
Nézegethetted.
Igen, szeretem nézni.
Volt öt igazán boldog éve. Aztán...
Meghalt.
És mi is meghaltunk, miközben tovább éltünk.
"Ne keress! Jobb lesz így."
Kétségbe van esve. Még mindig hetente telefonál.
Néha fel is ugrik.
Nekem is hiányzik.
Biztos vagy benne, hogy nem tudhatja?
Egy gyerektől összeroppanna.
Andreas megkérte a kezem.
- És tudja, hogy a gyerek Lucasé? - Igen.
Mindent tud.
Szeret engem.
És te szereted őt?
Nem találtam más megoldást.
Sajnálom.
De miért? Sosem értettem. A mai napig nem értem.
Ez nem olyan egyszerű.
- Én... - Hol voltál?
Fontos ez?
Hát, egy örökkévalóságig kerestelek, úgyhogy végre szeretném megtudni.
Bergenben. Rokonoknál.
Befogadtak.
Akkoriban... rossz passzban voltam.
Ott találkoztam Andreasszal. Hozzámentem és összeköltöztünk.
Vidéken.
Rögtön összejöttél valaki mással.
Még kerestelek, te meg már mással voltál.
Andreas jelentette számomra a megváltást.
- Persze... - Tényleg.
- Egy új életet gyerekekkel. - Persze...
A gyerekek nélkül nem tudom, élnék-e még.
- Engem pedig csak úgy kiradíroztál. - Nem volt más választásom.
Nem hagytad.
Egyértelművé tetted, hogy nem akarsz gyerekeket.
Várhattál volna.
Nem várhattam.
Adnod kellett volna egy kis időt. Fiatalok voltunk.
Azt hiszed, meggondoltad volna magad?
Ki tudja? Sosem adtál rá esélyt.
Egyedül kellett megtalálnom a kiutat. Mit gondolsz, milyen érzés volt?
- Mindketten átéltük a poklok poklát. - De én nem hagytalak el téged.
- Pedig úgy éreztem. - Mi?
Olyan érzés volt.
Mintha elhagytalak volna? Egyfolytában azon voltam, hogy életben tartsalak!
Hol van Johanna? Mit csinál? Már kezdett az őrületbe kergetni.
- Nyugodtan szeretnék erről beszélni. - Állandó rettegtem,
hogy a vízbe fulladsz, vagy felkötöd magad!
Aztán egy szó nélkül faképnél hagytál.
És most van merszed azt mondani, hogy én hagytalak el téged?
- Ennek semmi értelme. Nem figyelsz. - Tűnj innen!
Menj be a vízbe! Úgyis mindig erre vágytál!
Te is elhagytál engem.
Egész nap dolgoztál. Alig vártad, hogy elmenekülhess otthonról.
Valakinek muszáj volt pénzt keresnie. Te semmit sem csináltál.
Akkor is elmenekültél.
Még csak beszélnem sem volt szabad róla.
"Ami történt, megtörtént."
Már mész is? Jól van.
Ja, és színre viszem a darabot.
Akár fejre is állhatsz, akkor is meglesz az előadás!
Miért?
Negyven éven át nem foglalkoztál vele. Most hirtelen miért?
Mert muszáj! És most!
Igyekeztem mindentől megszabadulni.
Rendet rakni!
Nekikezdtem, de az első dolog, ami szembejött velem...
Az az ő...
Az ő doboza volt, tele a cuccaival és a róla készült videókkal.
És azt gondoltam, muszáj megnéznem. Meg fogom nézni.
Megnéztem, és egyszerre rájöttem.
Életemben először olyasmit szeretnék alkotni, ami szép... és törékeny.
Egy ódát. Az élethez.
Hozzá.
A játszó gyermekhez.
Visszaadom az életét. Érted?
Mindenemmel, amim csak van. Mindennel, amit csak tudok.
A való életben csak olyan rövid ideig...
élvezhettem a jelenlétét. De nem tudtam őt megvédeni.
Nem tudtam...
Az az érzés sosem múlt el. Hogy kudarcot vallottam.
Hogy bűnös vagyok.
Mert egy apának meg kell védenie a fiát.
És... ha ezt nem teszi meg...
És az...
az az érzés...
nem múlik el többé.
Még akkor sem, ha ezerszer elmondod magadnak, hogy ez nem igaz.
Az meg mi?
Nyisd ki, ha hazaérsz! És mondd el a lányaidnak!
Szia...
Viszlát, Jojo!
Ezt itt meg kell locsolni.
Staps asszony!
- Igen? - Levele jött.
Parancsoljon. Kérem, itt írja alá!
"Neked és a lányaidnak. Kérlek, gyertek el! Lucas."
Egyetértek Lucasszal.
Legfőbb ideje, hogy mesélj a lányoknak Kairól.
- Szép, apa. - Sorozat lesz belőle.
Tízéves terv.
- Addigra 97 leszel. - Azután meg majd meglátjuk.
És mikor mondod el Lucasnak?
Nem tehetem, anya.
Mégis mit kéne tennem?
Nyisd ki a szád és beszélj!
És azután? Felforgassam az egész életét?
És Marije? Szerinted vele mi lesz?
Majd kiheveritek.
- Lucasnak pedig ez egy lehetőség. - Ezt hogy érted?
Egy kis szerencsével még 30 évig lehet egy felnőtt lánya.
És unokája.
- Szép előadás volt. - Igen, nagyon szép. Így együtt...
Nem kéne odamennünk hozzá? Ismeritek egymást, nem?
- Nem... De, még régebbről. Ne... - Jó móka lesz.
Menjünk! Hozom a kabátotokat.
- Fáradt vagy? - Igen, itt túl nagy a tömeg...
- További szép estét! - Köszönöm szépen.
Jo. Már mész is?
Igen, sűrű a program. Sajnálom.
- Köszönöm a jegyeket. - Jó, hogy eljöttél.
- Ők itt Aimee és Belle? - Nem.
- Ő Marije. - Persze, Marije. Bocsánat.
- Lucas vagyok. - Szép előadás. Gratulálok.
- Ő pedig Belle. - Üdvözlöm. Ütős darab volt!
Luc!
- Szia! - Szia!
Remélem, találkozunk még.
Lucas!
Igazán csodálatos előadás volt.
Nagyon örülök, hogy nem hallgattál rám.
Köszönöm szépen.
- Jojo! - Igen?
A jövő héten végig Zeelandban leszek. A házikóban.
Rendben.
Gyere!
KÖSZÖNET A SZÜLŐKNEK,
LUCIE HUBERTNEK ÉS ARTHUR KORTENOEVERNEK
Magyar szöveg: Czuczor Tamás Iyuno