Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MAREA TIMPULUI
Jojo?
- E vânt? - Nu.
Pot să dau eu unul?
Monstruleţule, te-ai trezit? Vino la mine!
Ai grijă la cana de cafea!
Ia priveşte!
Şi acum apasă butonul "pauză".
Să rămânem aşa, pentru totdeauna.
Deci, începem cu "ta-da-da-da".
Acea ridicare trebuie făcută la momentul potrivit.
Muzica trebuie să fie mai lentă.
De la a patra măsură. Altfel îi aud pe ei. Hai, încearcă!
Când o laşi jos şi începi pirueta...
Trebuie să fie un gest făcut din impuls. Am o sugestie.
Niciun vibrato. Vocea trebuie să fie clară.
Priviţi-vă şi ascultaţi-vă! Sunteţi o singură fiinţă.
Spuneţi împreună această poveste. Aţi înţeles?
Păstraţi contactul vizual. Da?
Putem să stingem luminile? Nu ştiu la ce mă uit acum.
O să verific imediat.
Putem să luăm o pauză?
Nicio pauză! Continuaţi! Pentru Dumnezeu, oameni buni!
- Repetă de ore în şir. - La fel ca mine. Concentraţi-vă!
Bine. Trei, doi, unu...
Pentru Dumnezeu! Nu trece prin faţa proiectorului!
- La naiba! - Mă duc eu.
Dumnezeule mare!
Diane, aşteaptă! Mă duc eu!
Mă ocup eu.
Este chiar Johanna!
Te supără ceva?
Nu ai niciun drept! Şi ştii asta.
Vin acum!
Nu înţeleg. Cum poţi măcar să te gândeşti la asta?
Asta este adresa mea.
O să fiu acasă deseară. Poate ar trebui să stăm de vorbă.
Începe de la unu.
- Unu. Doi. - Aşa.
Trei.
Patru, cinci, şase, şapte.
- Nu, Kai. Ce urmează după şapte? - Ah, da! Opt.
Doi, trei, patru.
Şi aici la fel. Unu, doi, trei. Încearcă şi tu!
Haide!
Da, aşa!
Un pic mai mult! Aşa!
Şi mai mult!
Foarte bine.
Deci aşa vorbeşte?
- Aşa? Cu mâinile. - Da.
Uşor!
Trage uşor! Nu foarte repede!
Uşor! Aşa!
- Trage-l în sus! Foarte bine. - E un macrou.
Aşteaptă puţin!
Hei, Kai!
Toreadorule!
Bună ziua, stimată doamnă!
Bună ziua, stimate domn!
Fă ceva!
Trei, doi, unu!
Şi...acţiune!
Lucas!
Kai!
Ce păcat!
O să mă întorc la filmul meu de artă.
- La revedere, stimată doamnă! - La revedere, stimate domn!
Tată!
E gol.
- E cu tine? - Poftim?
- Unde e Kai? Nu-l văd. - Trebuie să fie în cabină.
Kai?
L-ai găsit?
Nu e nici la toaletă.
Oare unde este Kai?
Va trebui să-l mănânc când îl găsesc!
Bau!
- Eşti aici? - Sau...
Aici?
- Unde te ascunzi? - Unde ar putea să fie?
Te prind eu, obraznicule!
- Kai? - Eşti bine, Kai?
Kai, dă-ne un semn?
Kai, vreau să ieşi din ascunzătoare! Nu e amuzant.
Nu ne mai jucăm.
- Kai? - Kai, unde eşti?
Unde este catamaranul?
Poftim?
Nu mai e nici catamaranul.
Kai?
Îl vezi?
La naiba!
Nu.
Geamandura!
- Luc! - Motorul.
Vezi ceva?
Nu-l văd.
SOS! Aici ambarcaţiunea De Swaene. SOS! SOS!
- Nu avem semnal. - Kai!
Crezi că s-a căţărat şi a căzut peste bord?
- Şi peste plasă? - Nu ar face asta. Ştie.
Poate că a vrut să testeze catamaranul.
- Avea sfoară? - Kai!
- Catamaranul avea o sfoară? - Kai!
- Iubito, avea o sfoară? - Nu.
Poate că avea. Nu ştiu.
Ai văzut ceva? Erai la pupă.
Ce să văd eu? Eu stăteam acolo şi...
Stăteam acolo...
Exact aşa.
Stăteam acolo, exact aşa. Dar eram ocupată.
Eram ocupată pentru că ştiam că e cu tine. Cu cataramanul.
Nu mă uitam la el. Credeam că ai tu grijă. Tu erai acolo!
Eram aici. Şi eu aveam ceva de făcut. Şi el era acolo. L-am văzut.
- Tu erai cu camera în mână. - Nu în acel moment.
Kai.
Se întunecă.
Ce faci?
Kai!
Dă-mi drumul! Vreau să fiu cu el! Te rog!
Nu face asta! Nu!
- Te rog, dă-mi drumul! - Nu! Te rog, nu!
Rămâi aici!
Kai!
Tu ai văzut ceva?
Nu.
Jojo?
Ce facem?
Ne întoarcem în Azore?
Ar dura patru zile. Cu vântul ăsta.
Şi Kai?
Eu...
O să fac nişte cafea.
Jojo?
Trebuie să te bagi la umbră!
Kai!
Nu o să-l găsim.
Ce situaţie!
Da.
- N-a mai rămas nimic? - A fost o călătorie lungă.
Eram pe drumul de întoarcere.
O să-ţi obţin o amânare. Am mai făcut aşa ceva.
Mulţumesc!
- Ai nevoie de bani? - Nu, mi-am găsit o slujbă.
- La teatru? - Nu, în demolări.
Aici în oraş.
- Te muţi înapoi în Amsterdam? - O să fac naveta.
- Şi ea va fi singură toată ziua? - Mai trece mama pe la ea.
- Pot să mai trec şi eu. - Marcia!
Nu vrea să vadă pe nimeni.
Voi de ce vorbiţi despre taxe?
Îmi cer scuze!
Kai!
Jo?
Unde ai fost?
Sunt aici.
Unde ai fost?
Jo?
Cred că l-am văzut.
Dar nu l-am găsit.
Am plecat prea repede.
Nu trebuia să...
Era mai bine dacă...
El ne aşteaptă.
Ne aşteaptă.
Dumnezeule, îi e frică!
E singur.
- E doar un copil! Un copil! - Linişteşte-te!
E speriat.
L-am lăsat singur.
- Noi l-am luat în călătoria asta. - Nu. Încetează!
Respiră!
Respiră pe nas!
Mami!
Kai!
Johanna!
Am dus-o la doctorul Dingeman.
I-a prescris nişte pastile.
Una pe zi, înainte de culcare.
- Ce ar trebui să fac? - Aşteaptă să-şi facă efectul pastilele.
Nu renunţa.
Bună!
Cât timp am dormit?
Şase sau şapte ore.
Este ca şi cum aş trăi în trecut.
Nu pot să ajung la el.
Distanţa e prea mare.
Vino aici!
- Bună! - Bună!
Pe tine nu te epuizează starea asta?
Ba da.
Ce este?
Jo?
Ce faci? Unde te duci?
Mă duc să fac o plimbare.
Nu puteam să dorm.
În mijlocul nopţii?
Nu puteam să respir.
Bine. Vin şi eu la plimbare.
Hai, vino! Să mergem să ne plimbăm!
Data viitoare când vrei să ieşi să te plimbi, ia-mă şi pe mine!
Putem merge împreună.
Aşa ne-am înţeles.
- Durerea este... - Da, ştiu.
- Hei, nebunule! - Scuze!
- Nu vezi bine sau ce ai? - Mi-am cerut scuze, nu?
- Calmează-te, omule! - Mi-am cerut deja scuze.
- Calmează-te! - Hei! Încetaţi imediat!
Nătărăule!
Jo?
Ce sunt alea?
Nişte filme. Le-am developat.
Pastilele trebuie luate seara. Nu în timpul zilei.
Azi trebuia să faci mâncare.
O să fac.
Ai fost la cumpărături?
Nu ştiam că o să dorm aşa mult.
- Dezbracă-te şi hai în pat! Te rog! - Nu pot.
- Dă-te din calea mea! - Jo! Te rog!
Unde este?
- Unde este copilul meu? - Încetează cu asta!
Încetează! Nu reuşesc să dorm. Ce vrei să fac?
Uită-te şi tu cum te porţi! Ar trebui oare să te închid aici?
- Cum mă port? - Fă ceva, orice!
Absolut orice, nu ştiu. Cum fac şi eu. Dar fă ceva!
- Ce vrei să spui? - Copilul nu e acolo.
Nu mai este nicăieri. Nu te mai purta aşa!
A fost un copil minunat! Cel mai grozav din lume!
Dar a murit!
A murit!
E mort. Nu mai este. E mort.
E mort!
A murit!
E mai bine pentru Lucas.
La revedere, fetiţo!
Şi acum...
O să rămân la Amsterdam pentru moment.
Fă ce simţi că e mai bine!
Ce o să facă ea în oraş?
Unde este patul nostru?
Cine a făcut asta?
- M-am gândit... Am vrut... - Tu ai făcut asta?
M-am gândit că o să te ajute.
Cum ai putut să faci asta?
- Cum ai putut să faci asta? - Încetează!
- Şi pozele cu Kai? Le-ai aruncat? - Nu, am dus totul în pod.
- Unde? - Iisuse! În pod.
- Le-ai aruncat. - Încetează!
- Îmi pare rău! Aşa am crezut că e bine. - Pentru cine?
Du-te naibii!
Poate lui Kai i-ar fi plăcut să dormim în camera lui.
- O să rămână la cină? - Aşa sper.
Oare va veni şi Lucas?
N-am nicio idee.
- Să fac nişte macaroane? - Ar fi bine.
Nu pot să merg înainte, mamă.
Scumpa mea!
Ai nevoie de ajutor.
El e furios?
Noi...
Noi nu am...
Nu e furios.
Trăieşte în altă lume.
Te aude.
Te vede.
Te iubeşte.
Este cu tine.
Îl tot văd în faţa mea.
Şi mă tot gândesc că mă aşteaptă.
Nu.
Tu îl aştepţi pe el.
Când plângi, îl ţii pe loc.
Dar lui îi este bine.
Nu poţi să-i dai drumul.
Trebuie să-l eliberez.
Oricât de greu ar fi.
E mai bine pentru el.
- Ce este? - Nimic.
- Crezi că este o prostie? - Nu, dar...
Nu contează.
- Eu chiar cred că ea ne poate ajuta. - Pe noi?
Eu nu merg la ea.
- De ce nu încerci? - E o prostie.
"Kai trăieşte într-o altă lume. Te aude, te vede." Prostii!
Cine se crede femeia asta?
Ea spune că mă pot regăsi, începând o călătorie interioară.
Cred că are dreptate.
- Şi o să te ajute ea cu asta? - Da.
- Îmi pare rău! Urăsc oamenii ăştia. - Îi urăşti?
Nu am încredere în ei.
Şi urăsc faptul că vorbeşti despre Kai cu alţi oameni.
E ceva între noi. Nu e treaba nimănui.
E povestea mea şi a ta. Şi a lui Kai.
A nimănui altcuiva.
Hei!
- Îmi pare rău! - Hei!
Mi-a fost atât de dor de tine!
Şi mie de tine.
Eu...
Nu mă mai pot abţine.
- Îmi pare rău! - E în regulă!
A trecut mult prea mult timp.
Nu! Rămâi!
Ce e asta?
Ei bine...
M-am gândit...
Nu.
Ar trebui să facem asta mai des.
- La ce te-ai gândit? - Hai să mâncăm mai întâi!
A trecut o vreme!
Ai grijă! E fierbinte.
M-am gândit la un copil.
O viaţă nouă.
Ar putea să ne ajute.
Un copil?
Un alt copil.
O să ne dea vieţile noastre înapoi.
- Şi Kai îşi va găsi liniştea. - Stai o clipă!
Nu înţeleg.
Acum vorbim despre alt copil?
Îţi mai doreşti copii, nu-i aşa?
Iisuse Hristoase!
Eu...
Nici nu pot să mă gândesc la aşa ceva.
Cum poţi să te gândeşti la aşa ceva în momentele astea?
Îmi pare rău! Nu trebuia să fiu aşa directă.
Un copil? Şi apoi?
- Imaginează-ţi dacă... - Nu se va întâmpla.
O să fie bine.
Nu vreau un alt copil.
- Nu vrei acum? Sau niciodată? - Nu vreau să mă gândesc la asta.
- De ce nu? - Nu vreau să vorbesc despre asta.
- Nu crezi că ne-ar ajuta? - Nu vreau un alt copil.
- Te-am auzit. - Am terminat discuţia.
Şi cu mine cum rămâne?
Eu nu însemn nimic?
Poftim? Tu însemni totul.
Fată prostuţă! Eşti iubirea vieţii mele. Ştii asta!
Ştii asta, nu?
Ştii asta.
Da.
Şi tu eşti al meu.
Hai să nu mai vorbim despre asta! În regulă?
Hai să nu mai discutăm despre asta!
Un alt copil...
Asta m-ar distruge.
Da.
- Lucas? - Scuze! Am crezut că dormi.
Ce este?
Scumpo? O să întârzii.
- Să-ţi fac ceva de mâncare? - Nu e nevoie. Rămâi în pat!
Ne vedem deseară!
Jo?
- Bună, scumpule! - Unde este?
- Ia loc! Ai primit scrisoarea? - Da, am primit-o.
"Nu mă căuta. E mai bine aşa." Asta e tot. Ce înseamnă asta?
Unde este? Ce ar trebui să fac? Ar putea să fie şi moartă.
- Nu este ceea ce crezi. - Nu-ţi faci griji! Ia loc!
- E aici? - Nu.
Atunci unde este? Voi ce ştiţi?
- A trecut pe la noi azi-dimineaţă. - De ce? Ce a spus?
- Am promis că nu îţi vom spune. - Ce anume? Ce se întâmplă?
Vrea să fie singură să se pună pe picioare. Asta e tot.
Pentru cât timp? Când se va întoarce?
Nu se mai întoarce?
- De ce? Cu ce am greşit? - Cu nimic.
Lasă-l pe el!
Simt că îmi pierd minţile!
Mă părăseşte acum?
- Acum? - Ce a fost mai rău a trecut.
Poate că vă reamintiţi reciproc de ceea ce s-a întâmplat.
- Asta a spus ea? - Asta spun eu.
Şi ea ce spune?
Trecem prin asta împreună.
Nu mă poate părăsi acum. Eu am fost alături de ea.
Unde este? Trebuie să vorbesc cu ea.
I-am făcut o promisiune.
- Sunteţi furioşi pe mine? - Furioşi?
Din cauza mea s-a întâmplat? Este vina mea?
Nu te mai tortura! Nu e vina nimănui. S-a întâmplat şi atât.
- Lucas? Unde te duci? - Mă duc să o caut.
Alo?
Intră!
Ia loc!
Scoate-ţi haina!
- Vrei ceva de băut? - Apă, te rog!
Am un sauvignon alb rece.
Bine.
Noi nu obişnuiam să bem vin.
Acum toată lumea bea.
Deşi acum suntem îndemnaţi să ne oprim.
Eşti bine?
Aşa pare.
Arăţi bine. Elegantă.
Miroşi frumos.
Nu recunosc parfumul.
Îmi pare rău că te-am lovit.
- Mă doare şi pe mine mâna. - Foarte bine.
Dar a fost atât de...
Nu-mi venea să cred. Kai, acolo sus...
- Nu poţi face asta. - Da. Noroc!
Îmi pare bine să te văd.
- Ai citit despre asta în ziare? - Da.
Un text lung. O fotografie imensă.
Ascultă-mă!
Nu ştiu ce-ai mai făcut tu...
Bine, mulţumesc.
Dar mie mi-a luat foarte mult timp.
Ani în şir.
Mulţi ani. Şi mereu a fost acolo. Încă este.
Dar am luptat mult să pot trăi cu asta.
Să pot trăi cu mine însămi. Dar am reuşit.
Respectă asta! Te rog!
Tu ai copii?
În afară de Kai? Nu. Dar tu?
Da. Două fete.
Ele nu ştiu nimic despre asta.
Nu?
Nu am vrut să le împovărăm.
Nu poţi explica aşa ceva unui copil. Este foarte dificil.
Dar acum sunt mari.
Te-ai gândit vreodată ce ar însemna asta pentru mine?
- Sigur că da. - Şi?
- Şi? Nimic. Am lucrat în continuare. - De ce?
Pentru că este un spectacol necesar.
- Pentru cine? - Pentru mine.
Şi poate şi pentru public. Ar fi frumos să fie aşa.
Şi cu mine cum rămâne?
- Ai fi putut măcar să mă întrebi. - Cum?
Nu ştiu nimic de tine de 40 de ani.
- Ai încercat măcar să afli? - Nu.
- De ce? - Pentru că oricum ai fi apărut singură.
Şi...
Şi apoi ce? Ţi-ai imaginat şi scena asta?
Urma să vin şi să fiu plină de admiraţie?
"Deci asta este arta! Deci nu a fost totul în zadar."
Ceva de genul ăsta.
Nu poţi pune în scenă specatocul ăsta. Pur şi simplu nu poţi.
Cu atât mai puţin cu imaginile alea. Îmi aparţin şi mie.
- Vrei să le vezi? - Ce?
Filmele cu noi. Nu le-ai văzut niciodată.
- Acum? - Da. De ce nu?
Acum eşti aici.
Ar putea fi un lucru bun.
Putem vorbi mai multe după ce le vezi.
Bine.
Începe aici. Suntem în La Gomera.
Primul punct de trecere. Unde ai cumpărat camera.
Pentru tine.
- Îţi dai seama că îmi era teamă? - Îţi era teamă?
La început.
Mai târziu mi-a trecut. Când mi-am dat seama că ştiai ce faci.
Da. Ai stat mult timp acolo.
Pe puntea din faţă.
Îmi plăcea la nebunie.
- Eu am filmat asta. - Da. Cine altcineva?
- Îţi aminteşti delfinii? - Da.
- Erau foarte mulţi. - Incredibil!
Crăciunul...
- Unde eram? - În Barbados.
Aşa, da.
Aici ţinea în mâini peştele ăla mare.
Aniversarea lui.
Îmi doresc să fi fost peşte.
Poate ar trebui să ne oprim?
Eşti bine?
Unde este baia?
Prima uşă la dreapta.
Nu mai sunt multe.
Vrei să ne oprim?
- Nu, vreau să mai văd. - Bine.
- Aici eram în drum spre Azore. - În drum spre casă.
Scumpul meu!
Era aşa mic!
Asta e tot.
Cel mai frumos copil din lume.
O să mă întind puţin.
Am citit că o să demisionezi din funcţia de director artistic.
Că spectacolul ăsta este un fel de rămas-bun.
Ce frază îngrozitoare!
Bucură-te că nu e aşa!
- Te sperie? Demisia? - Nu, e ceva grozav.
Nu o să mai particip la şedinţe. O să am timp să scriu, să regizez.
Tot eu am scris şi asta.
Şi femeile din viaţa ta?
Nimic permanent. Mai vrei cafea?
Şi bărbaţii din viaţa ta?
Sunt văduvă.
De şase ani.
Andreas. A fost un om minunat. Doctor internist.
Şi un tată minunat pentru Marije şi Belle.
Deci ai devenit o soţie de doctor foarte răsfăţată.
Nu, am devenit arhitect peisagist. Am mereu degetele înnegrite.
Vrei să vorbim despre asta?
Am o idee mai bună.
- Bună, scumpo! - Bună, mamă.
- Poţi să stai cu copilul după-amiază? - Nu sunt acasă.
- Şi deseară? - Nu ştiu la ce oră mă întorc.
Dar ce faci?
Nici eu nu ştiu sigur.
Te sun eu mâine, bine? Conduc, aşa că trebuie să fiu atentă.
Incredibil!
- Câtă lumină! - Da.
- Eu mi-o amintesc întunecoasă. - Aşa era.
Ce bucătărie!
- Bucătăria noastră unde era? - Tot aici.
Grădina trebuie puţin îngrijită.
Nu stau prea mult pe aici.
Dar dacă ştii un peisagist bun...
- Ce mai face De Swaene? - Poftim?
De Swaene?
Tot nu poţi să pronunţi cum trebuie. De Zwaene.
- De Zwaene. - Aşa, da.
- Barca. - Nu.
Vasul.
Vasul e în regulă. Încă mai rezistă.
E în Grecia.
Serveşte drept navă turistică. Pentru cei care merg în insule.
Un strat nou de vopsea. Un nume nou. Dar e încă în folosinţă.
Ăsta e spaţiul meu de lucru, când sunt aici.
Asta e casa mea. Căminul meu.
Şi poţi să-l priveşti.
Da, îmi place să-l privesc.
A avut cinci ani de fericire intensă. Şi apoi...
A murit.
Şi noi am murit în timp ce încă trăiam.
"Nu mă căuta. E mai bine aşa."
E disperat. Sună în fiecare săptămână.
Mai trece pe aici din când în când.
Şi mie îmi e dor de el.
Eşti sigură că nu vrei să-i spui?
Un copil l-ar distruge.
Andreas m-a cerut în căsătorie.
- Ştie că e copilul lui Lucas? - Da.
Ştie totul.
Mă iubeşte.
Tu îl iubeşti pe el?
Nu am găsit nicio altă cale.
Îmi pare rău!
De ce? Eu nu am înţeles niciodată. Încă nu înţeleg.
Nu este uşor.
- Eu... - Unde ai fost?
Mai contează?
Te-am căutat mult timp. Mi-ar plăcea să ştiu.
Am fost în Bergen. La nişte rude.
Ele m-au primit acolo.
Eu eram... Nu eram bine.
Acolo l-am cunoscut pe Andreas. Ne-am căsătorit şi ne-am mutat la ţară.
Te-ai cuplat imediat cu altcineva.
- În timp ce eu încă te căutam. - Andreas a fost salvarea mea.
- Cuvinte mari! - Aşa a fost.
- O viaţă nouă. Cu copii. - Desigur.
Fără acei copii, nu ştiu dacă aş mai fi fost azi aici.
- Pur şi simplu m-ai şters din viaţa ta. - Lucas, nu am avut de ales.
Nu mi-ai dat de ales.
Ai spus foarte clar că nu mai vrei copii.
Puteai să aştepţi o vreme.
Nu, nu puteam.
Puteai să ne oferi nişte timp. Eram tineri.
Crezi că te-ai fi răzgândit?
Cine ştie? Nu mi-ai oferit nicio şansă.
A trebuit să-mi găsesc singur calea. Cum crezi că m-am simţit?
- Amândoi am suferit enorm. - Dar eu nu te-am părăsit.
- Eu aşa am simţit. - Ce anume?
Eu aşa am simţit.
Că te-am părăsit? La naiba, eram ocupat să te ţin în viaţă.
Unde e Johanna? Oare ce face? Eram înnebunit.
- Eu voiam să discutăm calm. - Eram speriat că o să te îneci.
Sau că o să te spânzuri de un copac.
Şi apoi m-ai părăsit fără nicio explicaţie.
Şi acum îmi spui cu tupeu că eu te-am părăsit pe tine?
- Nu mă asculţi. - Du-te naibii!
Du-te în apă! Asta ai vrut întotdeauna.
Chiar m-ai părăsit, să ştii!
Lucrai tot timpul. Erai mereu plecat.
Cineva trebuia să aducă bani acasă. Tu nu făceai nimic.
Dar era şi o evadare.
Nici nu mă lăsai să vorbesc despre asta.
"Ce-a fost a fost."
Pleci, deja? Foarte bine!
Încă ceva. Spectacolul meu se va face.
Nu îmi pasă ce spui. Spectacolul o să se facă.
De ce?
M-ai ignorat 40 de ani. De ce faci asta acum?
Pentru că trebuie. Acum.
Am făcut curăţenie peste tot, am aruncat totul.
Şi în timp ce făceam toate astea,
am dat peste...
lucrurile lui.
Cutia cu lucrurile lui, cu filmele alea.
Şi m-am gândit că trebuie să le văd.
M-am uitat la ele şi, deodată, am ştiut.
Pentru prima dată în viaţa mea am vrut să fac ceva frumos. Fragil.
O odă. Adusă vieţii.
Adusă lui.
Un copil care se joacă.
Îi dau înapoi viaţa.
Cu tot ce am în mine. Cu tot ce pot oferi.
În viaţa reală, am avut prea puţin timp...
Să fiu cu el. Şi nu am putut să-l protejez.
Nu am putut...
Sentimentul ăsta rămâne cu tine. Că ai dat greş.
Că eşti vinovat.
Pentru că un tată ar trebui să poată să-şi protejeze copilul.
Şi când nu faci asta...
Şi asta...
Sentimentul ăsta
nu dispare niciodară.
Nu contează de câte ori îţi spui că nu este adevărat.
Ce este asta?
Deschide-o când ajungi acasă. Şi spune-le fiicelor tale!
Hei!
Pa, Jojo!
Asta are nevoie de apă.
Doamnă Staps? Aveţi o scrisoare.
Semnaţi aici de primire!
Pentru tine şi fiicele tale. Te rog, vino! Lucas.
Eu sunt de acord cu Lucas.
E timpul să le spui fetelor despre Kai.
- E frumos, tată! - Fac o serie.
E un plan pe zece ani.
- O să ai 97 de ani peste 10 ani. - Asta e altceva.
Şi când o să-i spui adevărul lui Lucas?
Nu pot, mamă.
Ce ai vrea să fac?
Să deschizi gura şi să vorbeşti.
Şi apoi? Să îi dau toată viaţa peste cap?
Şi Marije?
O să treci şi peste asta.
- Şi e o şansă pentru Lucas. - Ce vrei să spui?
Cu puţin noroc, o să aibă încă 30 de ani cu fiica sa adultă.
Şi cu nepotul.
Nu ar trebui să mergem la el? Vă cunoaşteţi, nu-i aşa?
- Nu, asta a fost acum mulţi ani. - O să fie amuzant.
Să mergem! Mă duc să iau hainele. E foarte aglomerat aici.
- O seară plăcută! - Mulţumesc!
Jo! Deja pleci?
Da, sunt ocupată. Scuze!
- Mulţumesc pentru bilete! - Mă bucur că ai venit.
- Elle sunt Aimee şi Belle? - Nu.
- Ea este Marije. - Sigur, Marije. Îmi cer scuze!
- Bună! Sunt Lucas! - Un spectacol minunat. Felicitări!
- Şi ea este Belle. - A fost foarte intens!
Luc?
- La revedere! - Pa!
Sper să ne mai vedem!
Lucas?
Spectacolul mi s-a părut minunat.
Mă bucur că nu m-ai ascultat.
Mulţumesc!
- Jojo? - Da?
Săptămâna viitoare voi fi în Zeelanda. Acasă, unde ştii.
Bine.
Vino!
Mulţumiri speciale părinţilor săi Lucie Hubert şi Arthur Kortenoever