Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag har skapat grejer sen jag var liten.
Min hjärna skapar saker jämt.
Det är en överlevnadsteknik som bara blir alltmer utpräglad.
Det är så jag bearbetar allt som händer.
Mina damer och herrar, Grammynomineringarna har tillkännagivits.
Och artisten med flest nomineringar i år, hela 11 stycken,
är herr Jon Batiste där.
Vår orkesterledare, kära publik!
Bäst traditionellt R&B-framförande. Bäst R&B-album.
Bäst improviserat jazzsolo. Bäst instrumentellt jazzalbum.
Bäst amerikansk rootsframförande. Bäst amerikansk rootslåt.
Bäst samtida klassisk komposition. Bäst filmmusik för filmen Soul.
Bäst musikvideo för "Freedom".
Årets skiva för "Freedom" och Årets album för We Are.
Jäklar!
Kom igen!
Det vi älskar med musik är inte att det låter bra.
Det vi älskar är att det låter ofrånkomligt.
Det är att spela det vi alla vet håller på att hända,
vare sig vi accepterar det eller inte.
Den är alltid där.
Man får tämja den.
Släppa in den.
Vilket oljud.
-Gott nytt år. -Gott nytt år.
Ett nytt år.
Vi missade det.
-För familj och frihet. -För familj och frihet.
Tack!
-Hur mår du? -Trött, men rätt bra.
Jon Batiste!
-Hej! -Du pratade om Grammynomineringarna…
Du vet, jag trodde de skämtade när jag hörde "Jon Batiste".
"Jon Batiste, amerikansk folkmusik." "Jon Batiste, klassiskt."
"Jon Batiste." Försöker de säga nåt, eller?
Du skänker oss så mycket glädje
för du ska ju framföra din American Symphony i Carnegie Hall.
Det är verkligen en ära att få framföra ett sånt stort verk.
Och du vet, det är min första symfonipremiär.
Det är rätt speciellt, för en symfoni kan vara
nåt helt nytt, och det är mitt mål med det här.
Om en symfoniorkester bildades 2022,
vad skulle det innebära? Hur skulle musiken som den spelade låta?
Den skulle ha klassiska musiker.
Avantgardemusiker, folkmusiker, jazzmusiker.
Det finns plats för oss alla, det finns utrymme för alla
att vara olika, knasiga och vackra tillsammans.
Det är det Amerika handlar om. Det vore den idealiska samexistensen
om vi levde upp till alla vackra ord.
Den ska framföras en enda kväll i Carnegie Hall.
Okej. Tjusigt, Jon. Tack ska du ha. Ha det bra.
Vi kommer att behöva några olika stämledare.
-Ja. -Som konsertmästaren för…
Just det, för varje enskild refräng.
-Exakt. -Ja.
När vi når den musikaliska kärnan i det här, så är det här allt.
Resultatet av det här borde bli ett partitur som innehåller allt.
Vissa delar kanske inte ens ser ut som ett partitur, utan mer som en anvisning.
Eller bilder. Vad vi än väljer kommer att fungera.
Sen börjar repetitionerna, och då blir det fler ändringar.
-Precis. -I slutarrangemanget.
Så här…
När lovsången börjar, så…
Ja…
Exakt!
Exakt som jag tänkte! Och sen kommer…
Så vill jag ha det.
Det kan fortsätta medan…
Jag har glömt basgången, men när nästa börjar.
Det kommer att bli ett coolt sound.
Efter den inledningen.
Visst!
Jag har höga ambitioner med min symfoni.
Jag vill utvidga vår symfoniska kanon.
Bryta ner konventionellt tänkande.
Och det utan att egentligen ha tid till att fokusera på det.
Jon Batiste!
Jag har alltid velat vara ledare.
Alltid känt en dragning till att göra det jag gör nu.
Jag har blivit friare med tiden.
Min barndom i New Orleans präglades av musik.
Pappa var min första mentor.
För mamma var det viktigt att ha pianot som grund. Man ska kunna hantverket.
Jag valde mellan att stanna i New Orleans och ta mig fram som musiker,
eller gå en musikutbildning. Jag hamnade på Juilliard.
Juilliard. Kulturen är väldigt klassiskt orienterad.
Europeisk klassisk musik. Inte mycket svart sydstatskänsla.
Man tittade på mig: "Vem är New Orleans-killen?"
Det första jag gjorde när jag kom dit var att starta ett band och ragga jobb.
Ingen fattade vad vi försökte göra med Stay Human.
"Varför heter bandet 'Stay Human'?"
"Varför spelar de gratis på tunnelbanan?"
"Varför spelar han ett leksaksinstrument? Varför kastar han bort sin talang?"
Jag mötte på motstånd överallt.
På Juilliard, av alla.
Jag gick där i sju år.
Väldigt ung.
Det är annorlunda nu.
Jag fick se väggbilden, med min melodika.
Instrumentet de sa åt mig att sluta med.
Jag skickades till en psykiatriker. "Han kanske är galen."
Nu har de mig på väggen.
Det är…
…så sjukt.
Jag har alltid gått min egen väg, på gott och ont.
Jag visste att jag inte passade in.
Jag fick fixa min egen plats, bygga min egen värld.
När jag gick på Juilliard bjöds Stay Human in
till New Yorks alternativa universum, från att ha spelat på gator och tunnelbana.
Där träffade jag Questlove, Lenny Kravitz, Red Hot Chili Peppers…
Och Lenny säger till Madonna: "Kolla in Jon Batiste från New Orleans."
Overkligt.
Fattar du? Jag bodde i Washington Heights och levde på billiga konserver.
Frihet.
Hej, jag är Stephen Colbert i New Orleans i Louisiana.
Tackar.
Folk frågar vem som blir orkesterledare.
Jag gillar den här killen.
Hej, jag är Jon Batiste.
Och plötsligt: pang!
The Late Show - från koja till slott.
Jag rycktes bort från den gamla världen.
Jag blev nån som bodde i ett slott.
Suveränt! Tack för att du är min orkesterledare. Trivs du?
Bra och välbetalt jobb.
Fint att höra.
-Men du gör det för kärleks skull. -Jag älskar pengar.
Allt förändrades.
Typ, vad hände?
Våning 12.
Fint att se er här på Zoom. Jag ville berätta lite grann om det här stycket
som vi ska ge oss på, och hur mycket det betyder för mig.
Arbetstiteln är American Symphony.
Jag har arbetat på den i nästan fyra år.
Det är ett 40 minuter långt stycke i fyra satser.
Men det är inte färdigt, för jag har inte fått idéer och inspiration från ert håll.
Jag vill att ni ska känna att stycket är ert,
så till vida att ni delar med er av allt ni kan.
Ni är enastående musiker.
Om ni känner att ni vill ha med nåt,
något som är unikt för er, då ska det vara med.
Musik växer fram ur livserfarenhet.
Jag kallar det social musik.
Våra förfäder samlades så här, i en cirkel, för att spela musik.
Vi protesterar, vi spelar musik för att uttrycka smärta och glädje.
Vi kommer att göra nåt väldigt speciellt
som jag tror kommer att tala till folk djupt inom dem.
Det är min önskan.
Det är underbart att ha er alla här. Tack för att ni har tagit er tid.
Det är en heder att få vara med.
Gråt och klagan.
-Med melodin? -Du bestämmer.
Jag trivs i en atmosfär där allt står på spel.
Om folk är för avspända får musiken inte rätt intensitet.
Är man för avspänd i livet utvecklas man inte.
Bara slå på.
Javisst. Tror du det knäcker mig?
Lugna ner dig några kilo.
Alla svarta män knäcks. På ett plan knäcks de allihop.
Jag vet.
Oroar det dig?
Tung fråga.
-Du vet vart du är på väg. -Det får mig nästan att vilja hoppa av.
Nej. Du längtar för mycket efter det.
Vad ser du när du tittar på mig?
Jag ser att du är på gång, att du kör hårt.
Du är på väg.
Men vad tror du kan knäcka mig, få mig att krackelera?
Du skulle bryta ihop i det tysta och sen komma igen.
Först måste jag lyckas.
-Alltså, du har ju lyckats. -Men kommer jag att knäckas?
Knäcker det mig om resan uppåt fortsätter?
Jag har aldrig åkt pulka.
Vad är poängen?
Filma i slowmotion. Få med hela ansiktet.
-Vad ska jag göra med den? -Slappna av och ge dig hän.
Jag gillar att leva farligt.
Jag med.
Erkänn att du gillar det, Jon.
-Det gör han! -Det syns på ögonen.
Han gillar att låtsas ovillig, men innerst inne älskar han spänningen.
-Å nej! -Inte?
Jag vill inte.
-Det blir superkul. -Jag tittar på.
-Vi gör det tillsammans. -Nej.
-Du behöver bara sitta ned. -Nej.
Jon har aldrig åkt kälke.
Vad bra!
Då så, Jon.
-Ska jag skjuta på? -Nej. Sätt dig här bak.
Jag vill sitta där framme.
Det är kallt.
Jag fryser.
Vad händer?
Försök köra rakt.
Himmel! Oj!
Kolla.
Förlåt!
Ingen får kasta snöboll på mig. Jag har leukemi.
-Vad tänker du göra? -Vet inte.
Släpp vapnet.
Okej, matchen är slut. Matchen är över och det slutar lika.
Nej!
Vad kallt det är!
Jag är alltid imponerad av Suleika, av hur hon hanterar svårigheter.
Det är ett mirakel att hon mot alla odds klarar så mycket.
Hon är en sann inspiration.
När jag var 22 år gammal fick jag diagnosen leukemi.
När jag låg sjuk svor jag att om jag överlevde
skulle det vara för att leva ett bra liv fyllt av äventyr och mening.
Författaren Suleika Jaouad skrev om sin cancersjukdom
i artikelserien "Life, Interrupted" i New York Times.
Titeln är Mellan två kungariken: Vad jag lärt mig om att leva av att nästan dö.
Långt innan vi blev tillsammans
delade Jon och jag ett skaparspråk.
Vi ser båda överlevnad som en skapande handling i sig.
Det är det som hjälper oss omvandla allt som händer i livet
och göra det användbart, meningsfullt och till och med vackert.
Jag lär mig av henne att möta mörker och förtvivlan med öppna ögon.
Man får inte låta mörkret ta över.
-Hej, hur är det? -Jodå, det är okej.
Berätta allt eller inget.
Åh Gud…
De senaste månaderna har varit jobbiga.
Om en vecka blir jag inlagd i en eller två månader.
Det är olika varje dag hur jag mår.
Idag har varit en bra dag. Vi åkte pulka, och det var kul.
Det känns otäckt att cancern är tillbaka efter nästan tio år i remission.
Att göra en till benmärgstransplantation är sista utvägen.
Det är ett enormt riskabelt ingrepp.
Det är en galen tid i våra liv.
Min första dag med cellgifter, hans 11 Grammy-nomineringar.
Det har hänt så mycket bra för oss båda de senaste månaderna,
och så mycket otroligt svårt.
Jag vet ärligt talat inte hur jag ska hantera sådana extremer.
BIBELN
Får jag visa nåt? Jag har ett problem.
Visst.
Det blöder i min venport.
Hon tror blodplättshalten är låg. Jag måste hålla ett öga på det.
Annars får jag åka in.
Vill du åka in nu? Vi kan komma hem.
Absolut inte. Jag klarar mig. Det har slutat blöda.
Det var likadant första gången.
Det hopade sig.
Vi får hålla koll. Gillade du klänningarna jag provade?
-Eller ska jag köpa nåt nytt? -Jag gillar den med paljetter.
-Var den bäst? -Av de två jag såg, ja.
Är det nåt speciellt du vill ha med?
I välsignelsen?
Familj, frihet och hälsa.
Det löser sig.
För mig handlar det om överlevnad just nu.
-Vårt liv är fullt av kontraster. -Vad menar du?
Det är så mycket.
Det här är bara stommen för varje avsnitt.
Temat i basgången.
-Det finns en optimism i symfonin. -Ja.
Vi har…soluppgången…
Och sen…det andra temat.
Du fattar, va? Vägen in.
Fint.
Vad är det?
-Det låter som nåt… -Jag vet.
Vad är det?
Det är nåt betydelsefullt.
-Det känns hemtamt. -Ja.
-Det känns som nåt, men det är inte nåt. -Ja.
Det är då det är bra: när det känns som om man har hört det förut, fast det är nytt.
Då är det som bäst.
I äktenskapet bildas en ny familj. Och som det står i Bibeln:
De två ska bli till ett i djup samhörighet,
för samhällets bestånd och till Guds ära.
Suleika och Jon, jag ber er inför Guds ansikte och dessa vittnen,
att förklara era avsikter.
Säg efter mig, Jon: Jag, Jon, tar dig, Suleika, till min äkta hustru.
Jag, Jon, tar dig, Suleika, till min äkta hustru.
Jag, Suleika, tar dig, Jon, till min äkta make.
Att älska och ära från denna dag.
I nöd och i lust.
I rikedom och i fattigdom.
I sjukdom och i hälsa.
Att älska, vörda, omhulda och bevara.
Tills döden skiljer oss åt.
Låt dessa ringar som ni har valt
vara tecknet på era äktenskapliga löften.
Gud, låt dessa ringar vara tecknet på de löften
som förenar era liv till ett gemensamt.
Ni två är nu man och hustru.
Vad Gud har fogat samman får människan inte skilja åt.
Amen.
Jon, du kan kyssa bruden.
-Jag älskar dig. -Och jag dig.
Välkommen i klubben!
Vi träffades på Skidmores jazzläger.
Två tafatta tonåringar.
Hon med sin bas och sina böcker. Och Birkenstocksandalernas särskilda charm.
Liksom, "vad är hon för en?" Och hon sa galna saker.
Till mig, fast hon inte direkt kände mig.
Typ: "Vi ska ta över världen, förändra världen."
-Jag kommer ihåg. -Det var ju jag med på.
En sak är säker vad gäller Jon.
Jon har större förmåga till förändring och…
improvisation och tillväxt än någon annan jag har träffat.
Det här är en stund som uppmanar oss
att uttrycka vad ett förhållande är.
Det är inte bara champagne och vackra saker, utan också det svåra.
Suleika, du är en sån överlevare.
Jag tycker att vi ska fira
inte bara vårt förhållande, utan den du är och vad du har framför dig.
Hej, jag är dr Ghosh. Jag är tjänstgörande BMT-läkare.
Vi ska göra en transplantation idag.
Jag vet att du har gjort det förut, för ett årtionde sen.
En andra transplantation kan ibland vara lite svårare,
men vi är beredda på allt, förväntat och oförutsett.
-Tack så mycket. -Tack. Det känns bra att höra.
Vad är medelåldern på den här avdelningen?
Genomsnittet är 50 till 70 om man räknar bort extremer.
Det förbluffade mig sist, för jag var bara 22 då.
Vad kan jag göra för dig?
Ingenting.
Bli frisk.
Jag var räddare förra gången, minns jag.
Kanske för att jag är äldre nu.
Jag är mer samlad.
Jag vet vad som väntar.
Eller så är jag i total förnekelse.
Vad tror du?
Tiden går.
Det lät suveränt.
-Hur känns det? -Det sitter. Nu kör vi.
-Schysst att vi fick ihop det. -Jag är glad att vara här.
Du vet, när Matt ringde…
-Jag tvekade inte en sekund. -Härligt.
Där… Jag måste vänja mig vid fördröjningen.
Okej, det blir 4/4 i två takter. Sen 5/8 i tre plus två takter.
Men det är senare. 5/8 i tre plus två takter.
Och 3/2 i tre takter.
Fattar ni?
Första gången jag ser en dirigent i Jordandojor.
Visst.
Blåsarna…
Hejsan, allihop!
Hej, och tack för att ni är med här! Jag älskar er.
Tack för att ni vill vara med. Det är ett verk under utveckling.
Det kommer att låta som det låter tills det låter som det låter.
Vi följer noterna, men det kommer nog inte att låta helt och hållet som i noterna.
Men vi börjar med det.
Man ställs brutalt inför faktum att man kanske kommer att misslyckas.
Samtidigt får ens tro aldrig svikta.
Aldrig svikta.
Och det måste hända samtidigt.
Kreativitet är mitt sätt att förstå mig på världen,
särskilt när jag har det svårt.
På transplantationsavdelningen blev min syn suddig av medicinerna.
Istället för att få hjälp av det jag tycker mest om: skrivandet, orden,
blev jag tvungen att hitta ett annat uttrycksmedel.
Jag målade.
Vill du se min senaste bild?
Oj!
Vänta…
-Vad tycker du? -Den är underbar.
Du bearbetar det verkligen.
Feberdrömmar, Noas ark,
det änglalika, lite apokalyptiska, dystopiska…
symboliska, bibliska drömmar.
Det är idén.
Det verkar blir en serie, eller ett projekt.
Det är en fin idé.
Okej, raring.
Hej då.
Ha det så skönt.
Du ligger i livmodern.
Ja. Jag måste till jobbet. Jag glömmer jobbet i poolen.
Okej. Gå och jobba. Hej då!
Bra.
Nån har skrivit en artikel
om att jag inte borde nomineras till en Grammy i klassisk musik,
för att jag är popmusiker. Skandal!
Du är en musikernas musiker.
Underbart.
Vi borde hyllas för att vi har tagit med ett klassiskt stycke
på ett album som inte är ett klassiskt album.
Det är ännu läskigare för dem.
Det betyder att klassiskt inte är som det alltid brukar vara.
Så i en artikel är jag musikbranschens guldgosse
som tävlar mot Taylor Swift och Olivia Rodrigo.
Och i en annan är klassiska musiker rasande
över min Grammy-nominering i klassisk musik.
Jag är inte tillräckligt klassisk, för jag är popmusiker.
Jag vet inget om klassisk musik.
Jag är popmusiker!
Jag spelar inte musik.
Musikbranschens favoritpopstjärna.
Jag kan inte komponera och jag är popmusiker.
Jag är branschfavorit, men jag är jazzmusiker.
Varför vara avundsjuk på nåt, nånsin?
Varför denna avundsjuka?
Var dig själv!
Vad är det här?
Det är min symfoni som jag håller på sätta ihop.
-Hör du? -Det låter fint. Kan du spela lite mer?
Jag är inte klar. Jag har olika partier.
Jag förstår.
Jag utvidgar den. Jazzmusiker, klassiska musiker - alla sorters musiker möts där.
Låter bra.
-Minns du när jag började hos dig? -Jag minns första dagen.
-Gör du? -Jag minns det tydligt.
Väldigt tydligt.
Du försökte imponera på mig med en massa saker.
Jag klagade på ditt sound.
-Ja. Jag var nog 18 eller nåt. -Just det.
-Det var toppen. -Underbart.
-Ska vi ta lite Beethoven? -Få se…
Det är…
Minns du ringsignalen?
Du måste andas. Du andas inte. Man måste frasera med handen.
Så här?
Lyssna - hur många gånger andades jag?
Du andas mycket. Men man spelar inte så.
Nej. Men du andas mycket för att du uttrycker nåt.
Jaha.
Om man inte andas blir man som en dator.
Den uttrycker inget. Du vill ju att det är levande.
Andas.
Ja! Så ja!
Bra. Det ska låta som ett förtvivlat skrik.
Som förtvivlan.
Jag brukar inte bry mig om vad folk skriver om mig.
Men jag ogillar att bli placerad i en kategori.
Det finns en eller två idéer om vad svarta konstnärer ska syssla med.
Folk är så vana vid det specifika narrativet.
När de ser nåt annat, måste det fördummas om de ska kunna ta emot det.
Nivån på våra prestationer har sjunkit. De ingår inte i vår kulturkanon.
Det är den inställningen vi trotsar i symfonin.
Jag börjar känna mig lite låg.
-Kom igen, nej. -Man måste hålla energin uppe.
Inga ursäkter. Hör här.
Okej.
Följa John?
Ska vi leka Följa John?
Bra!
Jag vill så gärna ta bort smärtan.
Men jag kan inte.
Det är en prövning.
Det är ingens fel. Ingen kan styra det.
"Kanalen är frånkopplad"
Jag brukade kunna det här.
Vad har kopplats bort?
Lugn, Scottie.
Jon Michael Batiste finns inte utan Scottie Pippen.
Hej.
-Hej, vännen. -Spelningen slutade nyss.
På väg till Phoenix.
-Jag saknar dig så mycket. -Och jag dig.
-Hej, vännen. Vad händer? -Jag mår inte bra.
Jag mår så enormt illa, har magkramper.
-Jag vet inte… -Usch, vad jobbigt.
Livet är brutalt ibland.
Det händer mycket i världen, men jag vill erbjuda en möjlighet
att lämna allt det bakom er.
Vi glömmer allt det där
och delar en stunds äkta mänskligt utbyte och kärlek.
Det gör vi.
Jag mår så dåligt. Jag håller på att tappa rösten.
-Det hände nåt hemskt i natt. -Vad hände?
Min säng fylldes med blod för att ett av mina lumen gick sönder.
Tusan också!
-Hejsan. -Hej.
Hur är det?
Jag har bara målat och jobbat med mina idéer.
-Jag försöker bli friskare. -Vi ska ordna det. Vi är på rätt väg.
Och…
Jag vill tillägna Suleika det här sista stycket.
Kan vi byta musik? Jag tror musiken får mig att gråta.
Jag känner mig känslomässigt manipulerad.
Så kopplar vi in dina celler.
Förlåt.
Nästan färdig.
-Hej, Lizzie G. Hej, Lizzie P. -Hej, Susu!
Jag sa till Carmen att jag målar giraffer
för det är det enda som hjälper mig att inte gråta.
Gumman! Får jag se? Håll den närmare kameran.
Ge mig två sekunder så ska jag starta en timer.
Klockan är 10:10.
-Jag borde ha väntat till 11:11. -Nej. 10:10 är lika bra.
Ja, Carmen. Jag ser att du rör på axlarna.
Okej. Lizzie Presser, kör hårt.
Historiens bästa benmärgstransplantation.
-Vi älskar er. Ses snart. -Hej då.
Älskar dig.
Vart ska du?
-Ska du gå? -Nej då.
Bra.
Du har ångest och är rädd.
Ja. Det är svårt.
När man känner att man inte vill röra sig,
är det viktigt att flytta över tankarna till intentioner.
"Jag har ångest, och hjärtat bankar. Jag kan inte andas."
"Jag vill tänka på något jag vet att jag vill ska hända
istället för det som skrämmer mig: ett hemskt slut."
Lägg ingen energi på det. Det hjälper inte alls.
Tänk på det som du vill ska hända.
Ja.
Vad gör du idag? Vad händer med dig just nu?
Det blir en lång arbetsdag.
Hur känns det att tänka på arbetet?
Det suger.
Suger?
För att jag inte vill göra nåt.
-Så hur tar du dig igenom det? -Jag gör det bara.
Du sätter på dig proffshatten och gör det.
Precis som jag har gjort i många år.
Ja.
Det här är något av det svåraste du någonsin varit med om.
Ja, och ibland vill man bara stoppa tåget.
Och om du någonsin skulle göra det, skulle det vara just nu.
Med allt som händer med Su, så är det nu man skulle vilja stoppa tåget.
Det skulle vara förståeligt.
Fast nu är det just det här tåget du åker med.
När afrikanska trumcirklar spelar, har alla solo och improviserar på rytmen.
Överfört på jazz, låter det så här.
Inte bara en person som har solo.
Det är ett annat sätt att tänka.
Alla har solo.
Vi ska bara hitta dem.
-Ser du hur jag hamnar mitt i? -Ja.
Det är bra.
När de… Då byter du till…
Häftigt.
Efter ett tag.
Njut och låt det leva. Alla vill leva i frihet.
Jag lyckas inte stänga av hjärnan.
Jag har inte sovit på tre dagar.
Herregud.
Sån ångest.
Jag måste sova.
De senaste åren har jag kämpat med panikångest.
En dag trodde jag att hjärtat skulle stanna.
Jag förstod inte vad det var.
Det kanske är nervositet.
Det kanske är sjukhussoffan.
Det kanske är påfrestningen.
Herregud…
Kanske jag är stressad av att få klart stycket.
Av att representera min ras och min kultur.
Stressen i att förverkliga idéerna och den kreativa potentialen
som man har tilldelats.
Ibland måste man trycka på.
Det blir tomt utan dina bilder.
Har de här fem veckorna känts långa, mamma? Eller har de flugit förbi?
De är tidlösa. Jag har ingen aning om hur lång tid det har gått.
-Det kunde vara fem år eller fem timmar. -Det har du rätt i.
Överväldigande för dig?
-Jon? -Jag vet inte än. Jag berättar om fem år.
Exakt.
Idén är att man efter stora svårigheter blir starkare och modigare,
en större kämpe efter det man har varit med om.
Jag vill inte bli hårdhudad.
Jag vill känna allt som händer mig.
Allt det hemska, allt det vackra.
Jag vill vara öppen för allt.
Å, vad gulligt.
Tack ska ni ha!
Tack!
-Bravo. -Tack!
Så himla gulligt.
Vad gulligt.
Ingen fara.
-Är alla okej? -Jag mår bra.
Otroligt med alla Grammy-nomineringar,
och i så många olika kategorier.
Värde definieras inte av priser, men visst vill jag vinna nåt.
Du tycks se på det hela väldigt sunt och optimistiskt.
Är det viktigt för dig att utstråla en sån optimism?
Gör du det av nån särskild anledning?
Jag tror att det är naturligt, och att folk vill ha det.
Vad det än gäller, som nu när jag pratar med dig,
är jag tacksam för att jag får vara med, för att vårt samtal bevaras.
Vad det än leder till, så tror jag att det kan få effekt.
Jag vill att effekten blir glädje.
Jag vill att det leder till att någon blir uppmuntrad eller helad.
Sånt händer. Absolut.
Vi har också svarta som spelar "svarta".
De rånar inför kameran, de har lett och dansat i århundraden.
Det var allt folk kunde se.
Vi lider av en psykos vad gäller hur vi ser på svarta artister och intellektuella.
Vi måste ta oss förbi det
för att förstå omfattningen av vad de har att erbjuda världen.
Ibland ser vi det inte förrän efteråt.
Det är också viktigt att påpeka.
Musik i alla dess former ska firas på den 64:e Grammygalan i Las Vegas ikväll.
Artisten med flest nomineringar, Jon Batiste…
Vilken kostym!
Vem då?
Jag bara flyttas runt av folk här.
Okej. Du måste försöka fokusera.
Meditera, be, fokusera.
Jag ser fram emot ikväll.
-Uppträdandet. Jobbet är inte klart. -Jobbet är inte klart.
-Eftermiddagspillren? -Kvällspillren.
Jag tog eftermiddagspillren tidigare.
Jag försöker ta färre piller på natten, så jag tar dem nära inpå varann.
Men idén är att du har dem i kroppen kontinuerligt.
Nästa artist har chans att vinna fler priser än någon annan i år.
Han har redan vunnit fyra priser idag.
Och han kan fortfarande vinna Årets album.
För att visa oss varför: Här kommer Jon Batiste!
Gud, vad underbart!
Klänningarna är otroliga.
Så bra.
Upp med er, allihop!
Rör vid skärmen och få din välsignelse. Underkasta dig din välsignelse!
Om du aldrig har fått tillåtelse att vara dig själv,
så får du det nu. Var dig själv!
När jag rör på kroppen så här vet jag inte varför, men jag känner…
Frihet!
Helt otroligt!
Otroligt.
Så bra.
Vilken triumf. Han fick alla på fötter.
New Orleans bästa!
Han har vunnit hela galan.
God afton, släpp in kärleken!
Det blir tufft.
I över ett halvt sekel har album låtit artister dela med sig av sitt skapande.
Musik kan vara en väsentlig del av livet.
Den kan berätta om och förändra vår kultur.
Här är tio artister som har gett oss det bästa av sin kreativitet.
ÅRETS ALBUM
Han har ju redan vunnit. Fyra Grammy är mycket.
Och Grammyn går till…
We Are.
Jon Batiste!
Jisses!
Det är helt otroligt!
-Ska du gifta dig med honom nu? -Redan gjort!
Oj…tack!
Jävlar!
Jag känner verkligen att det är så här…
Det finns ingen bästa musiker, bästa artist, bästa dansare, bästa skådespelare.
Skapande konst är…
subjektiv.
Den når folk vid en tidpunkt i livet när de behöver det som mest.
När en låt eller ett album skapas,
är det som om de hittar en med radar när man har som störst behov.
Alltså…
Jag vill tacka Gud. Jag arbetar med mitt hantverk varje dag.
Jag älskar musik. Jag har alltid spelat.
Det är mer än underhållning för mig. Det är andlighet.
Jag vill säga till alla riktiga artister och riktiga musiker: Vi kör på.
Var er själva!
Jag älskar er även om jag inte känner er! God natt!
Jon Batiste!
En till seger. Grattis!
Det var så perfekt. Du var perfekt.
Ryan!
Grattis!
Snyggt. Får ni med guldet?
Du vann, Jon!
Jag ska hjälpa dig.
Kan vi få din autograf?
Kan du signera, raring?
Grammygalan hölls i Vegas i helgen.
Snyggt, Jon Batiste. En god man. En riktig musiker vann Årets album.
Vad ska vi säga om denna perversa Grammygala?
Han vann Årets album över Billie Eilish.
-Han slog ut Lil Nas X. -Album som folk har lyssnat på.
Jon Batistes uppträdande hörde hemma på The Ellen Show.
Karln ser ut som om han har fastnat i Pharrells "Happy"-video.
Jag har stor respekt för honom. Han är en underbar…
Första gången på 14 år som en svart artist vinner Årets album.
På allvar?
Mycket lack där. De skulle må bra av…
Jag har bara kräm för absorberande läder.
-Det var tråkigt. -Jag är ledsen.
Ingen fara. Jag kommer till dig nästa gång.
Jag skulle inte göra dem rättvisa. Jag använder bara bästa sortens skokräm.
Nästa gång. Det är lugnt.
Tack ska du ha. Jag satt bara på din bänk.
Är du en kändis? Du har en kameraman.
Han är en god vän till mig. Han filmar oss.
-Jaså. -Vi hänger.
-Vad jobbar du med? -Jag är musiker.
Javisst. Ja, vi…
-Vi uppträdde igår kväll. -På Grammygalan?
-Vi var där. Det var episkt. -Tack!
Det var helt suveränt.
Du är en fantastisk artist. Dansen var…
Är det här du? Du har fått förstasidan.
-Där ser man. -Vi ska inte besvära.
-Ett nöje. Ha det bra. -Trevligt att träffas.
Du behöver inte betala nåt, och det funkar på lack.
-Det är lugnt. -Jag fixar det.
-Är du säker? -Ja.
-Bra jobbat igår! -Tack!
Välsigna mig!
-Vinnarna. -Grattis!
Just det. Tack!
Alla gör sin egen resa.
Vi rör oss alla mot vår slutdestination.
Världen definierar en.
Framgångar och misslyckanden.
Hennes hälsa sviktar. Hennes bok ligger på New York Times bästsäljarlista.
Det är hennes resa.
Jag vann fem Grammy. Årets album. Största musikpriset av alla.
Kommer hem. Hon är tillbaka på sjukhuset.
Så ser det ut för oss nu.
Ingen fara.
Uppe i bröstkorgen.
Hjälper du mig med målargrejerna?
Hjälp mig med färgerna.
Jag vill tejpa fast bilden.
À ce soir?
Ses vi ikväll?
Hur dags?
Senare?
Vi ses ikväll.
Asset där…
Tona ner melodin - får jag höra?
Hur känns det?
-Jag gillar det. -Fint.
Vi försöker en gång till. Jag spelar in det.
Ja. Spela med auktoritet.
Vilda västern. Övergiven. Du är en cowboy. Du är inte rädd.
Här borta, Jon.
-Hallå! -Titta hitåt, Jon.
Får vi ett hopp?
Jag ville inte ens bli känd. Jag har aldrig spelat i det syftet.
Sköna vibbar!
Jag är ju tacksam, men om jag skulle bli ännu mer berömd,
så fick jag mindre tid med mina nära och kära.
-Det är en svårflörtad publik. -Jag vet.
-Jag räknar med dig. -Jag sätter fart på dem.
Man får inte låta ambitionen ta över.
Så här stor, kanske lite större.
Jag vill ha ett schackmönster.
Man får akta sig så att man inte ser sig själv och sina nära och kära i det ljuset.
Man får leva ett slags dubbelliv.
-Hejsan! -Hej, dr Charles.
-Hur är det? -Jag är glad att jag är här nu.
Bra.
-Hur är det med dig? -Jodå.
Hur har det gått med transplantatet, hur ser benmärgen ut?
Märgen är finfin. Inga leukemiceller syns, så det betyder fullständig remission.
-Vad skönt. -Låt oss gå igenom problemen, unga dam.
-Tänk positivt. -Okej. Modig.
Kan remissionen vara i fem år, och sen blir du sjuk igen? Det vet vi inte.
Vad är annorlunda nu? Du får cellgift så länge de verkar.
-Kemoterapi för evigt? -Ja.
Nittio procent handlar om riskhantering.
-Är det värt att ta risker? -Jag fattar.
Du kommer att tvingas fatta vissa beslut ibland:
"Ska jag exponera mig för 1 000 personer?"
Du gör det för att leva, inte för att överleva.
Du lever varje dag som om det var den sista. Du är unik, siffrorna är oviktiga.
-Hur ser biopsiplanen ut? -Var sjätte, var nionde, var tolfte månad.
Sen antagligen var sjätte månad. Efter fem år kan vi förhandla.
Du ser orolig ut.
Nej då. Jag klarar mig.
Jag tror att tanken på kemoterapi på obestämd tid känns…
-Ordet "obestämd" skrämmer mig. -Jag förstår.
Vi måste inte, det vet du.
-Det är inte det tionde budordet, vet du. -Ja.
Vi gör det som känns rätt.
Det är viktigt att planera: "Så här gör jag."
Det är bara dårar och döda som inte ändrar sig. Du kan ändra dig, jag kan ändra mig.
Jag är okej.
Det finns personer som gör det på obestämd tid som lever ett gott liv.
Hur har du det med din tro…
-på något just nu? -Jag tror att allt kan förändras.
Jag tror att allt håller på att förändras.
Gud giver, och Gud tar.
-Utan förvarning. -Allt kan gå förlorat.
Det finns mycket jag skulle vilja ändra på.
Men jag tror att jag snarare börjar inse
vad sann försoning är. Och äkta tacksamhet.
Och det ligger en stor brådska i den insikten.
Okej. Hur har du bearbetat det?
Ett val…
har smugit sig på mig.
Jag måste välja.
Det är ingenting som syns utifrån.
Det är inte lätt.
Det krävs frånvaron av rädsla.
Jag har nyheter om vår käre vän Jon Batiste.
Jon har beslutat lämna showen.
Jag vet. Jag håller med.
Han kommer att ta ledigt av privata skäl. Och det gör han alldeles rätt i.
Jag är glad att han gör det.
Jon Batistes American Symphony i Carnegie Hall.
Jon Batiste är en av Carnegie Halls Perspectives-artister i år…
"…kulmen på över hundra års svart begåvning."
Den Oscarsbelönade kompositören hyllar visionärer som Duke Ellington,
James Reese Europe, Mahalia Jackson och Nina Simone,
som alla har uppträtt i Carnegie Hall.
God afton!
God afton, god afton!
Välkomna till Carnegie Hall!
Är det inte fint här?
Är ni beredda?
Det är första gången jag är ute på nästan ett år.
Är ni redo för mannen för dagen?
Maestro!
Kungen av New Orleans!
Mina damer och herrar, en stor applåd…
för Jon Batiste och hans American Symphony!
Då så!
Hallå!
Tack ska ni ha!
Oj!
Beredd?
Nu kör vi.
Strömmen gick.
Strömavbrott.
Ingen ström på scenen.
Det är strömavbrott.
Fortfarande ingen ström.
Kolla era öronsnäckor.
Inget stoppar Gud.
Starka krafter har försökt sätta stopp för det här.
Så mycket har stått i vägen.
Till och med under konserten. Saker man inte visste kunde hända.
Det faktum att vi är här och spelar vår musik, musik i förskingringen…
Tack för att ni har velat dela stunden med oss.
Tack!
Undertexter: Kajsa von Hofsten